Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR
Drbohlav, Andrej
Psychologie masových vrahů : příběhy temné duše a nemocné společnosti / Andrej Drbohlav.
-- Vydání 1. -- Praha : Grada, 2015
ISBN 978-80-247-5599-1
343.611-051 * 159.923 * 159.97-027.512 * 616.89-027.512 * 343.611:343.974 * 343.95
– masoví vrazi
– psychologie osobnosti
– speciální psychopatologie
– masové vraždy
– investigativní psychologie
– monografie
159.97 – Psychopatologie [17]

PhDr. Andrej Drbohlav

PSYCHOLOGIE MASOVÝCH VRAHŮ
Příběhy temné duše a nemocné společnosti

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6011. publikaci

Recenzovali:
doc. PhDr. et PhDr. Radek Ptáček, Ph.D.
MUDr. František Koukolík, DrSc., FCMA
plk. JUDr. Luboš Valerián, Ph.D.

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín
Sazba a zlom Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Radim Šrámek (www.radimsramekdesign.com)
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 312
Vydání 1., 2015

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2015
Cover Photo © Radim Šrámek

ISBN 978-80-247-5977-7 (ePub)
ISBN 978-80-247-5976-0 (pdf)
ISBN 978-80-247-5599-1 (print)

Předmluva

Psychologie masových vrahů je velmi významná kniha. Čteme ji se zatajeným dechem a s rozštěpeným pocitem: kazuistiky vyprávějí o nestvůrách a jejich hrůzných činech příčících se všemu lidskému, rozum se je snaží pochopit bez hněvu a zaujetí.

V publikaci nalézáme definici mnohonásobných vražd, mytologii, která masové vraždy doprovází, subtypy masových vrahů, jejich vývojové proměnné, popis některých příčin masových vražd a jejich důsledků.

Masové vraždy mají s vysokou pravděpodobností evoluční kořeny. Jsou známy z předcivilizačních dob. Násilné chování tohoto druhu mohlo mít pro rané lidské skupiny soutěžící o zdroje adaptivní význam. Modely říkají, že jednou z hnacích sil masových vražd byl a je parochiální altruismus: to je kooperace s příslušníky vlastní skupiny, nepřátelství k příslušníkům cizích skupin.

V historii masové vraždy ve větší nebo menší míře doprovázely a doprovázejí střety většiny armád. Lidé je chápali jako součást sociální normy. S osvícenstvím a vynálezem lidských práv se postoj změnil: řada lidí masové vraždění sice chápe, ale coby sociální normu odmítá. Jde o významnou změnu.

Steven Pinker přesvědčivě dokazuje paradox: přes všechny hrůzy míra násilí v posledních stoletích klesá, včetně století minulého. Jde o statisticky doložený úhel pohledu. Pravděpodobnost, že jedinec násilně zahyne, je v moderní společnosti podstatně nižší, než tomu bylo v předchozích – nedojde-li k nukleární válce.

Máme tedy pocit dvou typů masových vražd: neválečných a válečných.

Na první pohled se to nezdá, nicméně jde o průnik množin, který je jedním z jejich společných jmenovatelů.

Kromě lidí se zjevnou psychopatologií v kategoriích výstižně popsaných v této knize, kteří se stanou masovými vrahy v mírové i válečné společnosti, je pachatelem válečných masových vražd „normální člověk“ bez zjevné psychopatologie. Jakmile válka končí, stává se tento jedinec opět „normálním člověkem“. Například jeden z nejsadističtějších dozorců v německém koncentračním táboře byl po válce, než byl zatčen, ošetřovatelem v nemocnici. O pacienty se staral laskavě. Nemocní mu říkali „táta“.

Chování těchto lidí částečně vysvětlují experimenty:

Milgramův poukazující na poslušnost a Zimbardův Standfordský vězeňský experiment poukazující na konformitu. Oba pokusy dokázaly, co z „normálních“ lidí dokáže ve velmi krátké době udělat sociální kontext.

Domnívám se, že Goldhagenovi ochotní kati se objevovali ve všech válkách. Svědčí pro to svědectví z rakousko-uherské fronty první světové války (o jednom z nich je zmínka i ve Švejkovi), vietnamské války, války v Kambodži, ze střetů v bývalé Jugoslávii a bývalém Sovětském svazu. Co by se v hlavách „normálních lidí“, kteří se v průběhu války stanou masovými vrahy, mohlo dít, popisuje například teorie sociální dominance, teorie autoritářství, teorie dehumanizace a Friedův syndrom zla (syndrom E).

Prospěšné je, že se kniha dotýká současné sociální, ekonomické a politické situace, která predisponované, narušené a nemocné jedince k masovému vraždění v mírové době dohnat může. V úvahu bere její odlišnosti v USA, Evropě, Japonsku a Číně.

Publikace Psychologie masových vrahů je výsledkem velké motivace a tvrdé, lidsky vyčerpávající práce. Výsledek je cenný. Přečíst by ji měl každý člověk, jehož zajímá, co je lidské zlo. A pokud by si ji chtěl čtenář doplnit dokonalým, nevědeckým literárním obrazem, otřesně hmatatelným, dobře dokumentovaným, který působí jako obrovská kazuistika autorova díla, mohl by otevřít Litellovy Laskavé bohyně.

MUDr. František Koukolík, DrSc., FCMA

Tahle kniha začíná tady – úvod a důvod

Když před lety vyšla má kniha Psychologie sériových vrahů, byl jsem přesvědčen o tom, že další knihu na toto téma již rozhodně psát nechci. Práce na takové knize představuje ponoření se do nejtemnější hlubiny lidské duše a jistou formu sebedestruktivního masochismu v kalné vodě bezbřehého zla. Vypadá to tak, že se musíte nejprve někam zavřít a číst a číst a číst. Pokud v průběhu vstřebávání milionů slov z knih a odborných článků, velkého množství bolesti a lidské krutosti, stovek příběhů a fotografií, různých názorů a postřehů udržíte nestranný nadhled a zdravý rozum, tak teprve potom můžete zbitý vodopádem informací vylézt z nory. Vezmete do ruky tužku a čistý papír a nakreslíte si jednoduchý příběh knihy, která to pojme čtivě, srozumitelně, poučně, snad i někoho probudí z netečnosti, podráždí, ale hlavně dá naději, že některým špatným a zlým věcem se dá předcházet. Boj se zlem není volba, ale povinnost, je to dřina, bolí to, naruší to kruhy vlastního rytmu, něco to stojí, ale musí to být.

Nechci totiž psát knihy, které jen lacině šokují nebo jsou nudným tokem slov či recyklují již existující zpracování námětu. Knihy, jež by byly napsány jen z nějaké akademické povinnosti a byly by nudné, bez příběhu, vtipu, napětí, naděje, ponaučení, zápletky a rozuzlení. Naproti tomu je mou snahou vytvořit knihu s populárně naučným přesahem, kterou čtenář bude chtít číst od začátku do konce a získá tím představu o co nejširší paletě odstínů vybraných patologických fenoménů. Knihu, které porozumí každý.

Avšak velký zájem čtenářů, jehož si upřímně vážím, mě přiměl k přípravě nové knihy, která měla profil sériového vraha vykreslit ještě z jiných úhlů. Pro mě samotného totiž vyvstalo několik nových otázek, na něž jsem hledal odpovědi. Například čím to je, že sérioví vrazi mají po svém uvěznění stovky až tisíce fanynek, žen a matek, které jsou ochotné zpřetrhat vše, čím do té doby žily, a doslova bezhlavě se zamilovat do bytosti, která činila bolest jiným ženám a dětem. Čím to je, že z analýzy webu seriovivrazi.cz, který propaguje a prodává mé knihy, vyplývá, že 82 % kupujících jsou ženy, mezi fanoušky stránky na Facebooku představují 76 % a vracejí se opakovaně. Čím je pro některé lidi zlo tak vzrušující a proč je tak infekční?

Začal jsem psát. Pak ale 24. února 2015 otřásla celou zemí zpráva o masovém útoku v Uherském Brodě, kde třiašedesátiletý Zdeněk Kovář zastřelil 8 lidí v restauraci. Bezprecedentní čin amokového střelce v naší jinak relativně poklidné zemi, jenž rozčeřil hladinu emocí široké populace v bezbřehé hledání příčin, paniku a touhu trestat. Přirozená reakce. Uvědomil jsem si, že když jsem před lety věnoval 500 stran popisu profilu sériového vraha, tak bych v záplavě otazníků, které vyvstaly, měl popsat i vraha masového. Ten je totiž, přestože si to lidé a žel i řada odborníků plete, zcela jiným patologickým profilem. Jinak myslí, jinak žije, jinak páchá zlo, má jiné motivy, ale zejména se zcela jinak vyvíjí již od dětství. Zatímco sérioví vrazi jsou téměř převážně výsledkem konfliktu individuální rozsáhlé patologie, která mnohdy dozrává v rovněž patologických podmínkách vlastní rodiny, jež se vyvinou v nezadržitelné nutkání uspokojit svou fantazii a potřebu vzrušení, tak masový vrah, jistě také mnohdy patologický v oblasti struktury osobnosti, chování, charakteru a emocí, je mnohem více produktem doby a v jistém smyslu slova nemocné společnosti.

U většiny těchto pachatelů – ať už sériových, či masových – je zjevný určitý predátorský fenomén soutěživosti nebo snad lépe řečeno souboje. U sériových vrahů se většinou aktivuje až po několika vraždách, během nichž se zbaví obav z dopadení a z návalů deprese či úzkosti. Touha po opětovném prožití uspokojení a nadšení je vede k dalšímu činu, který musí překonat ten předešlý. Soutěživý predátor, lovec, jenž je otrokem vnitřní impulzivní závislosti na uspokojení potřeby nadvlády, vzrušení, vyvrcholení, jedinečnosti a soutěživého soupeření. Studium stovek kauz ukazuje, že se sérioví vrazi dají rozdělit do tří skupin. Fantazie i činy těch prvních jsou živeny potřebou překonat a drtivě zvítězit nad svou obětí. Ti druzí mají za soupeře vlastní představivost, která před ně klade obrazy uspokojení, jež se jim s každým činem na chvíli přiblíží a zase v novém vyobrazení vzdálí. Třetí skupina ráda soutěží s historií, tedy pamětí lidstva, s jinými vrahy a monstry. Touží je překonat, být hroznější, zanechat více obětí a stát se nejhorším vrahem v dějinách. Tato třetí skupina je zdaleka nejvíc podobná vrahům masovým. Pro ty je souhrnně velmi často příznačné, že se snaží napodobit a překonat předešlé známé činy a jejich tvůrce. Mnohem více touží po vizibilitě a slávě za každou cenu.

Sérioví vrazi nechtějí být odhaleni až do momentu, kdy je přestane uspokojovat soupeření s obětí, fantazií a předlohou. I přesto však mají velmi často rádi sami sebe, nemají sklon si ubližovat, nebo si dokonce vzít život. Své činy přežijí. Naproti tomu masoví vrazi se po činu neschovávají, neutíkají. Dosáhli svého cíle. Svou fantazii nechali vykročit do reality. Značná část si sama vezme život a své činy nepřežije. Paradoxně to dělají, i přestože jsou hnáni motivem „slávy“ (resp. tak si sami sobě vykládají pozornost, paniku a rozbouřené emoce a nálady ve společnosti, které jejich činy vyvolaly). Fyzicky však „slávu“ prožívat nechtějí. Pomsta na nenáviděné společnosti a zástupných obětech domnělé subjektivní až paranoidní představy příkoří, jehož se jim dostávalo, je pro ně smyslem i cílem vlastního života. Nechtějí prožívat reálnou ztrátu svobody nebo jakýkoliv trest, a zejména, což mnoho z nich zmiňuje ve svém manifestu, který činům často předchází, nechtějí být přítomni tomu, že někdo bude zpochybňovat jejich duševní zdraví a jejich činy.

S tím souvisí také fenomén infekčnosti zla, který se u různých druhů mnohonásobných vrahů projevuje rozdílně. Masové vraždy jsou na přenos, ovlivnění, sdílení a napodobování výrazně náchylnější než vraždy sériové. Například jedna odborná studie, která byla publikována jen pár týdnů před vydáním této, se zaměřila na analýzu dat masových útoků v letech 1998–2013 a tvrdí, že každý masový útok vyvolá „dominový efekt“, který zprávu šíří jako nákazu a po dobu prvních kritických třinácti dní po útoku se výrazně zvyšuje pravděpodobnost, že čin bude někým napodoben.1 Právě proto se v této knize dozvíte o jedné z forem „infekce zlem“ v podobě takzvaného copycat efektu neboli fenoménu napodobitelů. Ostatně to, že vražda přináší krátkodobou vlnu zvýšeného rizika podobných jevů, není v zásadě ničím novým. Také v oblasti sebevražd přináší čin v případě velké vizibility a individuálního pocitu sounáležitosti a podobnosti vlnu dalších sebevražedných činů, což nazýváme Wertherův efekt. Nakažlivost zla lze však nahlížet i z jiných úhlů. Připomíná nám to například psycholog Philip Zimbardo ve své stejnojmenné knize Luciferův efekt, která hovoří o změnách charakteru člověka pod tlakem okolností. Popisuje situace, v nichž se obyčejní lidé ve specifickém prostředí mění ve zlé jedince. Podobnou ilustraci předkládá i kniha Hitlerovi ochotní katani od Daniela Goldhagena, jež popisuje fenomén přijatého a replikovaného zla v období nacistického holokaustu.

Dějiny kriminalistiky si pamatují již mnoho a existují činy, o kterých je potřeba mluvit, aby si lidé na konkrétních případech zla uvědomili, že ke zlu nesmí být liknaví, nesmí jej přehlížet, protože zlo je vysoce infekční a oběťmi jeho rudočerné poživačnosti jsou většinou obyčejní lidé. Ať už jde o války, které přesměrují, poraní či ukončí miliony lidských osudů, masakry, na jejichž počátku stál mnohdy jeden diktátor, budovatel a ničitel, predátor a masový vrah. I takové příběhy v této knize naleznete. O malých, vzdorovitých, pokřivených a případně rozmanitě zneužívaných dětech, které skrze paranoidní a nenávistný vztah k lidem vyrostly ve skutečná monstra. Své charisma a maligní narcismus využily k nákaze zlobným virem zla, jenž na lidech lpí i po několik generací. Zvěrstva democidy, politicidy, genocidy a terorismu s miliony příběhů utrpení a bolesti.

Ve světle těchto čísel mohou zanikat příběhy menší a neznámé, ale z psychologického i lidského hlediska o to krutější. Například kauza Štefana Svitka, posledního vězně, jenž byl popraven na území Československa. Skutečné bestie, která i ve světové kriminalistice těžko hledá srovnání a její popis je za hranicí toho, co by měla tato kniha sdělit. Zavraždil, znásilnil a rozřezal svou ženu a tři děti. Čin, u něhož by ani odborníci neměli mít snahu tvrdit, že jej dovedou smysluplně vysvětlit. Čin, který stejně jako mnoho jiných z oblasti masových a sériových vražd je již za hranicí, již nelze zcela pochopit ani diagnosticky vykreslit. Extrém všech extrémů. Paradoxem je, že těmto nejhorším činům by se dalo nejsnadněji předcházet. Tito jedinci jsou totiž často extrémní již od dětství. Když jsem výše hovořil o predátorské soutěživosti vrahů, v rámci níž někteří z nich touží po publicitě a srovnání s jinými, tak krutým faktem zůstává, že ti, kteří nehledí zpátky ani dopředu, nikoho nenapodobují a netouží po obdivu a vizibilitě svých činů, působí ty nejkrutější a nejbolestnější činy.

Vizibilita nebo mnohem lépe řečeno obrovská vizibilita zla v dnešní době, kdy zprávy ze světa a umění proudí napříč celým světem, hry, kultura a většina toho, co proudí k našim smyslům, je základním selháním boje se zlem a Petriho miskou, ve které se to hemží napodobiteli, jedinci s komplexem méněcennosti nebo naopak nadřazenosti, odolnou bakterií. Paradox, kdy největší podporu a propagaci zla dělá nepochopitelně jeho soupeř, jenž počítá oběti ve vlastních řadách, v novodobé podobě jde například o terorismus, masové i sériové vraždy.

Před vámi je kniha mnoha otázek a odpovědí, která neodpoví na vše a neříká, takhle to všechno je a hotovo. Je kritická a jistě by mohla představit ještě více. Je to ale základní mapa jednoho psychopatologického a sociálně patologického fenoménu, tedy toho, co o něm zatím víme, a teprve další odborné zkoumání přinese poznání toho, jak tuto mapu číst a kterými cestami se nevydávat. Čím lépe těmto jevům porozumíme, tím lépe jim budeme schopni čelit. Se zlem ale nemohou bojovat jen odborníci, se zlem musí bojovat všichni.

1.Základní definice mnohonásobných vražd

V informačních médiích, seriálech i v běžné populaci se velmi často setkáváme s laickým a naprosto mylným označením mnohonásobných vražd. Mnozí totiž používají označení „sériový vrah“ a „masový vrah“ u jakéhokoliv pachatele, který zavraždil více obětí, jako kdyby to byly stejné pojmy. Profil a činy sériového vraha jsou ale naprosto a zásadně odlišné od vraha masového. Z hlediska psychologického, behaviorálně patologického a kriminalistického se jedná o významně jinou osobnost pachatele, s často jinou motivací, rozdílnými zbraněmi a místem činu. Navíc kromě sériového a masového vraha existuje ještě třetí typ, který je obecně označován jako „spree killer“, což by se asi dalo volně přeložit jako „záchvatový vrah“.

Čas od času se můžeme setkat s názorem, že mnohonásobné vraždy nejsou fenoménem současnosti, ale historicky byly vždy součástí kriminality. Je jistě pravda, že se sériové a masové vraždy objevovaly v dějinách v určité dobové podobě již po stovky let, ale v posledních padesáti letech je statisticky jednoznačná eskalace a vývoj těchto jevů. Skutečně se jedná o kriminální a sociálně patologické fenomény současnosti. Zatímco vývoj sériových vražd se mírně stabilizuje, masových útoků naopak přibývá.

Na volatilní vlně vývoje jakéhokoliv kriminálního a antisociálního fenoménu dochází jednou za několik let k události, jež založí požár, vyprovokuje davy, rozjitří emoce, někdy vzbudí násilí a jindy přinese mír. Vývojový mezník, který probudí společnost ze zimního spánku netečnosti, liknavosti a informační otupělosti. Bezprecedentní událost, která nás donutí alespoň na chvíli se zastavit, uvědomit si, co se děje, nějak ten moment pojmenovat a jednat (ne vždy úplně úspěšně). Své mezníky má boj s terorismem, drogami, etniky nebo i fenomén mnohonásobných vražd.

Vraždám v sérii jsem se poměrně důkladně věnoval v předešlé knize s názvem Psychologie sériových vrahů, kde bylo představeno přes 200 skutečných případů včetně detailního popisu vývoje pachatele a činu. Masoví vrazi jsou však zcela jiným fenoménem. Předně si připomeňme základní aspekty jednotlivých forem mnohonásobné vraždy dle definice FBI (Federal Bureau of Investigation) a mezinárodního týmu odborníků, kteří se v roce 2005 shodli na následujícím dělení:

•Sériový vrah (serial killer, serial murder)

Z hlediska definice2 je za sériovou vraždu3 považováno: „spáchání série dvou nebo více vražd jedním nebo více pachateli během odlišných akcí“.4

Pro definici byla klasifikována čtyři základní východiska:

–na sériové vraždě se může podílet jeden nebo více pachatelů;

–jedná se o dvě nebo více zavražděných osob;

–jednotlivé případy se vyskytují v různých akcích (odlišných událostech) a v různých časech;

–uplynulá doba mezi akcemi odděluje sériové vraždy od masových.

•Záchvatový vrah (spree killer, spree murder)5

Z hlediska definice je za záchvatovou vraždu považováno: spáchání dvou nebo více vražd jedním nebo více pachateli6 bez „cooling off“ periody.7

Perioda „cooling off“ je velmi diskutovaný termín a je mnoho odborných sporů o jeho přesném vymezení, ale je v zásadě klíčovým rozdílem mezi sériovými a záchvatovými vrahy. „Cooling off“ můžeme velmi obecně vyjádřit jako čas na promyšlení dalších činů, emocionální vychladnutí a přerušení série v čase. Dle definice je tato perioda příznačná pro profil sériového vraha, zatímco u záchvatového typu chybí.8

V české odborné literatuře se pro pojem „spree killer“ užívá i řada jiných označení jako například „vražedná vlna“ nebo také „vrazi na vražedné vlně (túře)“. Z hlediska modu operandi a jejich profilu je však mnohem srozumitelnější termín „záchvatový vrah“. Ten páchá své zločiny v jednom spojitém (krátkém) časovém intervalu a v ohraničené lokalitě, místa činu jsou však odlišná. Nápadné je náhlé ukončení vraždění, pachatel se sám od sebe zastaví a ve svém běsnění nepokračuje.9 Může (a nemusí) se však na jiném místě a ve zcela jiném provedení objevit znovu za několik měsíců nebo i let. Právě proto se mluví o „vlně“, jež z nějakých důvodů vyšumí a případně se znovu objeví. Záchvatoví vrazi tedy představují takové pachatele, kteří dovedou útočit v nepravidelných vlnách velmi rozmanitým způsobem nebo zcela přestanou. Pokud však nepřestanou, mohou například útočit nejprve v sérii s použitím bodných zbraní, o pár let později masově na jednom místě pomocí střelné zbraně nebo výbušniny a posléze se třeba vrátit k sériovým činům, které mají zase odlišný charakter, někdy i mírně jiný motiv a provedení. Jejich dopadení a psychologické profilování je zdaleka nejnáročnější, leckdy jsou dopadeni spíše na základě náhody nebo nejsou dopadeni vůbec. Je to v podstatě takový kombinovaný a profilově hybridní mnohonásobný vrah.

•Masový vrah (mass killer, mass murder, rampage killer)

Z pohledu kriminalistů z FBI se jedná o pachatele, který na jednom místě usmrtí více než čtyři osoby10, podle forenzních psychologů je pachatel masovým vrahem již od tří obětí11 a zcela logicky a selským rozumem, stejně tak jako v kontextu s úpravami v terminologii sériových vražd (které měly identický vývoj sporů o definici), by měl být za masovou vraždu považován čin již od dvou obětí. Jakékoliv vyšší číslo totiž vytváří nesrozumitelnou skupinu vrahů s počtem dvou nebo tří obětí, kteří nejsou ani vrahy s jednotným činem, ani vrahy mnohonásobnými. Zatímco u vrahů sériových došlo v roce 2005 k dohodě ve většině sporných bodů, tak u masových je jednotná interpretace zatím v nedohlednu.

U masových vražd se setkáváme i s problémem terminologické nejednotnosti a výkladem rozdílů mezi masovými útoky. To je však naprosto zásadní problém a odborná chyba. Pokud jednotlivé subtypy, které mají odlišnou oběť, motiv, zbraně, věk, prostředí, psychologický profil a často i vývoj, vnímáme jednotně jen proto, že výsledkem je mnoho mrtvých, pak interpretace významných patologických jevů může vytvářet zásadní dezinformaci.

Obr. 1 Vybraná fakta o masových vraždách

Obr. 2 Vybraná fakta o masových útocích na školách

Právě proto by bylo rozumnější a z odborného hlediska zcela nezbytné, jak dokazuji v příkladech v této knize, odlišovat jednotlivé subtypy masových vražd následujícím způsobem:

•masové vraždy v rodinném prostředí;

•masové útoky na školách;

•masové vraždy na veřejných místech;

•masové sebevraždy organizované jedincem;

•teritoriální konflikty obchodních zájmů (války gangů);

•genocida – democida – politicida;

•teroristické útoky;

•specifické masové vraždy (záměrná havárie letadla).

2.Mýty ofenoménu masového vraha

Často je „fenomén“ masových vražd a„profil masového vraha“ představován vmédiích apublikacích společně svelkou řadou mýtů, které otomto jevu kolují astále se slepě předávají. Některé znich by bylo dobré zmínit, uvést do správných souvislostí ailustrovat příklady.

Mýtus 1: Masová vraždapředstavuje čtyři avíce obětí

Předně je potřeba připomenout, že naprosto identický definiční problém amultioborovou neschopnost dohodnout se na základní definici měl vposledních třiceti letech ifenomén sériových vrahů, který představuje subkategorii mnohonásobných vražd. Také usériových vrahů se odborníci přeli otom, od jakého počtu obětí již vraha označovat za sériového. Rozdílný výklad totiž přinášel významná zkreslení, azejména statistické vyjádření tohoto jevu vrůzných částech světa. Někteří totiž za sériového vraha považovali pachatele, který usmrtí dvě osoby, jiní tři, čtyři nebo pět. Chaos. Teprve až vroce 2005 iniciovala FBI (Federal Bureau of Investigation) vytvoření pracovní skupiny tvořené desítkami odborníků zcelého světa, aby byly předneseny všechny možné aspekty definice tohoto pojmu abyl vytvořen kompromis. Cílem bylo formulovat nejednodušší definici pojmu „sériový vrah“, která bude srozumitelná abez dalších otazníků. Výsledkem tohoto konsenzu je definice, jež minimálně vkvantifikaci obětí přepsala dosud používané formulace. Od roku 2005je za sériovou vraždu považováno spáchání série dvou nebo více vražd jedním nebo více pachateli během odlišných akcí,12 tedy kritériem není jen rozdílný čas arozdílné místo, ale hlavně zcela nová událost.13

Identická neschopnost dohodnout se je nyní příznačná pro masové vraždy atak dlouho se všichni budou hádat, až za pár let opět zasednou adojdou kzávěru, který (ateď předjímám adoufám) nebude jen bojem odborníků ovliv vlastních myšlenek, ale iprojevem selského rozumu. Totiž zcela logicky, je-li za sériovou vraždu považována vražda dvou avíce osob, pak za masovou vraždu musí být považována rovněž vražda dvou avíce osob. Konstatování, že tento profil začíná až od čtyř obětí, vytváří jen naprosto nesrozumitelné vakuum. Zatímco FBI za masového vraha považuje pachatele čtyř vražd14, federální zákon podepsaný americkým prezidentem Barackem Obamou vroce 2013jej vnímá jako pachatele tří vražd15 aněkteří odborníci, psychologové apsychiatři jej užívají někdy již od dvou vražd.16 Ano, za masového vraha by měl být považován jeden nebo více pachatelů, kteří usmrtí dvě avíce osob na jednom nebo více místech během jedné události.

Mýtus 2: Počet masovýchvražd roste versus klesá

Otázka, zda masových vražd přibývá, zda je to fenomén současnosti, nebo dlouhodobě statisticky stabilní fenomén, rozděluje doslova celý odborný svět na dva nesmiřitelné tábory. Základem tohoto rozporu je vprvní řadě výše zmíněný problém definice, kdo je to vlastně masový vrah. Dalším významným problémem, který je příčinou rozporu ovývoji tohoto fenoménu včase, je rozdílné rozlišování masových vrahů, kdy někteří odborníci posuzují jen masovou střelbu na veřejných místech, jiní pouze masovou vraždu vrodinném kruhu adalší do okruhu tohoto fenoménu zařazují igenocidu, democidu, politicidu ateroristické útoky.

Zásadním rozporem vUSA, který propukl vposledních letech mezi odborníky anovináři, je konkrétně oblast masové střelby na veřejných místech ave školách. Tento rozpor je však nesmírně důležitý aposouvá naše poznání dál, ikdyž někdy vznikne na podkladu provokace. Pokud by odborníci řekli „vážení novináři, podle naší analýzy nedochází kzásadnímu nárůstu četnosti výskytu masové střelby snásledkem masové vraždy aprosíme vás, vzájmu toho, aby společnost nepropadala panice, abyste tyto závěry respektovali“, pak by možná ktak ostrému arozmanitému střetu nedošlo. Nicméně takto odborná sdělení nevyznívají aříkají spíše „vážení novináři lžete, protože my máme statistiky od FBI avíme přesně, jak to je“. To se novinářům ajejich spolupracujícím odborníkům přirozeně nelíbilo, atak některá média podnikla poměrně detailní analýzu vývoje tohoto jevu apustila se do protiútoku. Začala tím, že znevážila zdroj protistrany. Například USA Today tvrdí, že podle jejich analýzy 156 incidentů zlet 2006–2011jasně vyplývá, že FBI eviduje pouze 61% znich, dále pracuje súdaji očinech, které ve skutečnosti nebyly masovou vraždou avládní data pocházejí zlokálních agentur, jež je poskytují dobrovolně, tedy nikoliv vždy.17 Setkáváme se tedy se dvěma názory na vývoj tohoto fenoménu aargumenty jsou následující.

Četnost výskytu masových vražd se nezvyšuje

Zastánci tohoto tvrzení se opírají téměř výhradně odata získaná od FBI (Federal Bureau of Investigation) ainterpretují je svým vlastním úhlem pohledu. Například kriminologové James Alan Fox aMonica J. DeLateur napsali vroce 2013 vodborném časopisu Homicide studies článek, ve kterém tvrdili, že veřejné mínění anázor médií jsou založeny na řadě mýtů anedorozumění, přičemž jejich analýza prokazuje, že počty masové střelby nestoupají.18 Autoři článku uvádějí, že není možné interpretovat jiná data než ta, která shromažďuje FBI, ata jasně ukazují, že od roku 1976do roku 2011došlo vUSA k672 případům masové střelby, což představuje přes 20 útoků za rok, během kterých je usmrceno čtyři avíce osob. Tato studie je však některými odborníky kritizována za to, že obsahuje mimo jiné ivraždy vrodinném kruhu aloupežná přepadení, během nichž je usmrceno čtyři avíce osob, což jsou poměrně obtížně slučitelné činy, zhlediska motivace aprofilu pachatele.19

Forenzní psycholog J. Meloy tuto statistiku poupravuje na 25 incidentů za rok adoplňuje, že nejhorším byl rok 2003s30 útoky aparadoxně jeden znejklidnějších pak rok 2001, pokud tedy do masových vražd nezapočítáváme teroristický útok z11.září, kdy Al-Qaeda zautočila vNew Yorku aWashingtonu, kde zemřelo 2 996 lidí. Knárůstu podle něj však nedochází apotvrzuje tím istatistiku atvrzení FBI.20

Kpodobnému závěru, že případů masové střelby vUSA nepřibývá, dospěla vroce 2014 také například analýza organizace CPRC (Crime Prevention Research Center), která analyzovala případy zlet 2009–2014 avUSA údajně dochází průměrně pouze kpěti útokům za rok. Stejně jako výše zmínění odborníci se CPRC kriticky vymezuje vůčiinterpretaci dat, která nevycházejí ze statistik FBI.21

Graf 1 Vývoj četnosti výskytu masové střelby vUSA vletech 1976–2011 (N = 672) – kompilace ainterpretace údajů dle FBI – SHR (Supplementary Homicide Reporting); zdroj: Fox, J. A., DeLateur, M. J. Mass shootings in America: Moving beyond Newtown. Homicide studies, 4, 2013, s.1–21.

Četnost výskytu masových vražd se zvyšuje

Také protistrana názorového střetu nad vývojem masové střelby vUSA má významné zastánce asvůj pohled na interpretaci dat. Například specialista na trestní právo Pete Blair, který zkombinoval data FBI schybějícími incidenty, které však zaznamenala média, došel se svými kolegy kzávěru, že četnost výskytu masové střelby se za posledních dvanáct let ztrojnásobila. Dále konstatuje, že pro všech 110 útoků za toto období byly kdispozici informace znovinových článků, ale pouze 55% znich se reálně objevilo ve statistikách FBI, což vysvětluje tím, že vládní statistiky zaznamenávají pouze ty incidenty, ukterých bylo již zcela uzavřeno vyšetřování.22 Této studii je však vytýkáno, že analyzuje četnost výskytu masové střelby, anikoliv masové vraždy vdůsledku masové střelby. Ve 20% těchto incidentů nebyl totiž zastřelen nikdo av10% jen jedna osoba. To jsou jistě dvě rozdílné skutečnosti. Interpretace by měla být spíše ve smyslu, že za poslední dekádu se vUSA ztrojnásobil výskyt případů, kdy útočník se střelnou zbraní ohrožuje větší množství lidí, přičemž útok, který přeroste vmasovou vraždu, má jen mírně vzrůstající tendenci.

Graf 2 Vývoj četnosti výskytu masové střelby vUSA vletech 2000–2012 (N = 110) – kompilace ainterpretace údajů dle FBI – SHR (Supplementary Homicide Reporting) amediálních zpráv; zdroj: Blair, J. P., Martaindale, M. H., Nichols, T. Active shooter events from 2000 to 2012. FBI Law Enforcement Bulletin, 1, 2014.

Zdaleka nejlepší analýzu masové střelby amasových vražd připravila nezisková organizace Mother Jones, která má sice také své odpůrce, ale vzhledem kfaktům dosud nejpropracovanější interpretaci dat od roku 1982do roku 2012, kdy eviduje celkem 69 případů masové střelby snásledkem masové vraždy. Důležité je však zjištění, že 32 ztěchto 69 útoků (46,3%) se odehrálo za posledních šest let.23 To znamená dvakrát až třikrát vyšší výskyt masových vražd vdůsledku masové střelby za posledních deset let oproti vývoji za posledních čtyřicet let.

Graf 3 Vývoj četnosti výskytu masové střelby vUSA vletech 1982–2014 (N = 69) – kompilace ainterpretace údajů dle Mother Jones aHarvard School of Public Health; zdroj: Cohen, A. P., Azrael, D., Miller, M. Rate of Mass Shootings has tripled since 2011 – Harvard research shows: Why claims in the media that mass shootings aren't increasing are wrong, Mother Jones, 2014.

Rozpor ve vývoji fenoménu masové střelby vUSA má však výrazně větší avpravdě globální přesah, který je potřeba si uvědomit. Předně je úplně jedno, že se tyto útoky dějí zejména vUSA, ataké vtéto oblasti nejsou odborníci schopni se dohodnout, jak to pojmenovat aspočítat. Žijeme dnes díky médiím azejména pak internetu vglobalizovaném světě, kde informace nemají geografické hranice asvým vlivem adopadem dalece přesahují USA. Není tedy podstatné, zda to vnímají jako problém vUSA, ale je to „hypoteticky“ problém pro celý svět. Proč? Protože když prostudujete detailní vývoj motivu aindividuálního růstu osobnosti desítek až stovek masových vrahů kdekoliv na světě, zjistíte, že „fenomén nápodoby“ a„fenomén touhy po překonání“ je pro masové vrahy naprosto příznačný. Jsou fascinováni činy jiných útočníků, detailně je studují, ztotožňují se sjejich motivy apřevádí je na svůj boj avlastní, mnohdy až paranoidní potřebu pomsty apatologické touhy po nadvládě, moci apozornosti. Zároveň však chtějí svým činem často překonat své vzory.

Graf 4 Vývoj četnosti výskytu masové střelby na školách v38 zemích světa vletech 1900–2010

Zdaleka nejrychleji rostoucím subfenoménem masových vražd jsou masové útoky na školách. Také zde se můžeme setkat spoměrně značně odlišnou interpretací dat aitady najdete různé odborníky, kteří budou zarytě tvrdit, že kžádnému nárůstu nedochází. To je dáno dvěma zásadními problémy. Buď zaspali vývoj, nebo se zaměřují pouze na útoky střelnou zbraní, tedy takzvanou masovou střelbu, což je mylné, protože zglobálního pohledu je masový útok střelnou zbraní vtomto prostředí proveden v70% případů, ale pouze v55% skončí masovou vraždou. Vkontextu těchto odlišností se jedna studie zaměřila na fenomén útoků na školách. Sledovala výskyt vcelosvětovém měřítku za posledních 250let (vzhledem kegeopolitické proměnlivosti světa za 250let bylo níže graficky analyzováno jen 20. století apočátek nového milénia), analyzovala 282 incidentů, za případnou masovou vraždu považovala usmrcení dvou avíce osob astriktně rozlišovala čtyři kategorie masových útoků:

1.pokus omasovou vraždu (masový útok, který ale neměl za následek dvě avíce obětí) provedený jinou než střelnou zbraní (např. nůž, sekera, výbušnina, otrava jedem atp.);

2.masová vražda (snásledkem dvou či více obětí) provedenou jinou než střelnou zbraní (např. nůž, sekera, výbušnina, otrava jedem atp.);

3.pokus omasovou střelbu (masový útok, který ale neměl za následek dvě avíce obětí) provedený střelnou zbraní;

4.masová střelba (tedy masová vražda dvou či více osob) provedená střelnou zbraní.24

Zvýzkumu mimo jiné vyplývá následující zkušenost.

Zranění ausmrcení

Pokud budeme posuzovat vývoj masové střelby snásledkem masové vraždy jakožto pouze jedné zvariant masového vraždění na základě interpretace statistických dat, pak můžeme dojít kvelmi odlišným závěrům. Důvodem je rozdílnost zdrojů anaprostá absence definice. Spíše se jeví jako reálné, že těchto případů vposledních letech značně přibývá.

Někteří odborníci se však stále pokoušejí nahlédnout na tento fenomén souborněji, tedy masovou střelbu neoddělovat od masových vražd vrodinném kruhu. Jinak řečeno, posuzovat vývoj celého fenoménu včase ipři vědomí, že za nárůst může zejména jeho subtyp masové střelby, respektive masové vraždy na veřejném místě. Se zvyšujícím se počtem incidentů zcela pochopitelně narůstá ipočet obětí za rok. Je však důležité zmínit, že se nejedná orovnoměrný nárůst. Jinak řečeno, když se podíváme na fenomén masové střelby zvětšího časového odstupu, konkrétně zpohledu celého století, tak máme možnost vidět, že:

•masové vraždy tady byly vždy, měly odjakživa střídavě stoupající aklesající tendenci, přičemž jejich četnost významně stoupá vposledních letech;

•dlouhodobě přibývá usmrcených osob;

•poměrně dramaticky se zvýšil počet zraněných za posledních 20let.

Čím to je způsobeno? Dvěma faktory. Předně dostupností zcela jiných, modernějších aničivějších zbraní než kdykoliv dříve adále vládní legislativní snahou omezit, respektive zcela zakázat prodej poloautomatických zbraní vUSA vletech 1994–2004, která nedopadla tak úplně podle plánu. Jednoduše proto, že masoví vrazi se nenechají podobným zákazem odradit. Vždy si najdou jiný způsob – začnou vyrábět vlastní zbraně, přejdou kvýrobě výbušnin, změní apřizpůsobí místo činu nové zbrani. Detailní analýza většiny útoků vUSA, kterou po činech provedli vyšetřovatelé, prokazuje, že masoví vrazi si vždy najdou způsob, jak svůj plán realizovat, avpřípadě dílčího neúspěchu často operativně avelmi flexibilně naleznou jiné řešení azbraň. To by musel zákaz zbraní vypadat zcela jinak anesměla by existovat žádná „ale“ atisíc výjimek. Ukázalo se, že za těchto deset let sice významně nenarostl počet incidentů, ale počet zraněných se zpětinásobil.

Graf 5 Vývoj četnosti výskytu masových vražd vUSA vletech 1904–2014 vs. zranění ausmrcení. Zdroj: Hillshafer, D. The Mass Murder problem. Skeptic magazine, 18/1, Skeptics Society, 2013, s.27, tab.5–6.

Mýtus 3: Je lepší zbranězakázat versus povolit

Je naprosto pochopitelné, že se neustále hledají způsoby, jak tomuto vývoji vzdorovat, azejména jak těmto činům efektivně předcházet. Poté, co vroce 1989 vkalifornském Stocktonu postřelil Patrick Edward Purdy 34dětí na základní škole a5jich usmrtil, se začalo vážně mluvit orestrikci zbraní jako možném nástroji boje proti masovým útokům. Byla to slunná asvobodomyslná Kalifornie, která sdrtivou převahou vede statistiky masových vražd na území USA, odkud vzešel nápad zakázat zbraně.

Zbraně zakážeme

Vroce 1994 byl přijat federální zákaz prodeje vybraných poloautomatických zbraní,25 který navazoval na zákaz zroku 1989 pro některé zbraně ze zahraničí26 abyl svou délkou účinnosti jasně definován na 10let, tedy do roku 2004. Připomeňme, že tento druh zbraní se vUSA vyskytuje upřibližně 50% případů masové střelby na veřejnosti.27 Toto zákonné opatření samo osobě nebylo špatné, neboť kromě zákazu vybraných zbraní zároveň navyšovalo rozpočet věznic o10miliard dolarů, rozpočet preventivních programů o6miliard avytvořil 100 000 nových pracovních míst upolicie. To by už mělo přinést nějaké výsledky.

Ipřesto všechno je vUSA obchod se zbraněmi tak významným artiklem apilířem ekonomiky sprorostlými kořeny napříč celým systémem, že všichni jako supi čekali na rok 2004, kdy mohli udělat silnou čáru avystavit účet za dekádu zákazů. Rázem se vyrojily desítky odborných studií, které však potvrdily pouze jednu faktickou pravdu, ato že na určitý jev můžete nahlédnout zrůzných úhlů ainterpretovat jej značně rozmanitým způsobem.

Podle mnohých odborných studií, které hodnotily období zákazu ze statistické perspektivy, neměl zákaz poloautomatických zbraní prakticky žádný významnější vliv na vývoj násilné trestné činnosti, vražd amasových útoků páchaných právě tímto druhem zbraní během těchto 10let.28 Tento druh zbraní byl již před samotným zákazem využíván ktrestné činnosti jen vnecelých 5% případů aběhem zákazu se snížil na 1,6%.29 To není zlé, nicméně smasovými vraždami to neudělalo nic. Naopak jich přibývalo, stejně jako mrtvých azraněných. Deset let je totiž krátká doba azároveň podobné zákazy na tento typ jedinců, kterými jsou masoví vrazi, neplatí. Dovedou si zbraně obstarat jinak, vyrůstají vprostředí, kde takové zbraně již dávno byly, sami už dlouho takové zbraně měli apodobně.

Desetiletý zákaz poloautomatických zbraní, výrazná podpora preventivních programů, posílení policie aosvěty přinesly několik fenoménů, které není možné přehlédnout. Například počet vražd spáchaných střelnou zbraní se snížil mezi lety 1993–2004 o36% apočet případů ublížení na zdraví se vdůsledku střelného poranění snížil dokonce o69%. To je skvělé, ale má to isvé stinné stránky.30

Zbraň do každé domácnosti

Zákaz prodeje poloautomatických zbraní vletech 1994–2004ssebou přinesl ještě jeden významný fenomén asnad by se dalo říci, že významnější než kterýkoliv jiný. Američané si plavou vdemokratickém moři, kde má právo, svoboda aspravedlnost poměrně rozmanitý výklad avzdálené břehy. Plavou zde miliony malých rybek, tisíce velkých ataké hodně predátorů. Všichni znají svá práva anemají rádi zákazy. Akdyž nějaký zákaz připlave do jejich blízkosti, tak zbystří, začnou překotně plácat rukama kolem sebe aikdyž se zákaz vůbec nemusí týkat jejich života, tak vzedme vlnu paniky, která plavce zanese na hluboké moře. Tam se už může stát cokoliv. Takže když Američané zaslechli, že chce vláda zakázat prodej poloautomatických zbraní, což pro ty čtenáře, kteří by snad nevěděli, co si pod tímto pojmem představit, znamená přibližně například toto obrazek nebo toto obrazek či toto obrazek, tak se zalekli, že by snad mohlo být ohroženo jejich právo na vlastní obranu, aparadoxně začali ve velkém kupovat jiné typy střelných zbraní. Takže vUSA, kde žije 318milionů obyvatel, bylo vroce 1995 evidováno 200milionů střelných zbraní, zatímco vroce 2012jich bylo již 300milionů adnes se předpokládá, že průměrně vychází jedna zbraň na jednoho obyvatele, ato ikojence, seniory, mentálně retardované anaprosto nepohyblivé jedince. Takže vdobě, kdy se omezil prodej těch zbraní, které snad ani nikdo soudný nemůže považovat za zbraně určené kvlastní obraně, se paradoxně (ipřes teatrální pláč zbrojařských firem) velmi dobře prodávaly jiné zbraně, jejichž množství narostlo za 15let o50%.31

Za tento extrémní nárůst počtu zbraní vrukou civilistů může mimo jiné promyšlená anaprosto srozumitelná kampaň výrobců aprodejců zbraní, kteří umí velmi pohotově využít jakékoliv situace pro to, aby odvrátili pozornost od sebe aupnuli ji na šílené střelce. Naprosto příznačné je prohlášení, snímž přišel vroce 2012jen několik dní po masovém útoku vNewtownu, kde rukou Adama Lanzy zemřelo 27lidí, současný generální ředitel NRA Wayne LaPierre (The National Rifle Association), když kproblematice masových vrahů řekl:

„Jediná věc, která zastaví špatného chlápka spistolí,
je dobrý chlápekspistolí.“

Tato fráze byla jen potvrzením dlouhodobé propagandy zbrojařského průmyslu se záměrem řešit epidemii násilí tím, že bude mít zbraň ideálně každý člověk vUSA. Hodí se říci, že co zaseješ, to také sklidíš.

Zcelostátních průzkumů vUSA vletech 2000–2005 bylo zjištěno, že 55% vlastníků střelné zbraně vdomě, kde bydlí děti, má ke zbraním zcela volný, tedy před samotnými dětmi nijak zabezpečený, přístup a73% dětí mladších 10let, jejichž rodiče vlastní střelnou zbraň, ví naprosto přesně, kde je uschována, adovedou se kní bez problému dostat.32

Mýtus 4: Masovým vraždám není možné předcházet

Často se můžeme setkat stvrzením, že masové vraždy jsou fenoménem, kterému prakticky není možné předcházet. Vjistém smyslu slova viděno individuálně ve vztahu ke konkrétním jedincům, kteří „dorůstají“ do tohoto rozměru, to je skutečně pravda, ale není ji možné generalizovat apokorně přijímat.

Například americký odborník na masové vrahy James Alan Fox tvrdí: „Eliminace rizik spojených smasovou vraždou by představovala extrémní kroky, které nejsme schopni nebo nechceme přijmout. Jedná se ozrušení druhého dodatku naší ústavy, dosažení plné zaměstnanosti, obnovení smyslu pro komunitu asledování každého, kdo se dívá nebo chová podezřele. Masová vražda je jen cenou, kterou musíme platit za život ve společnosti, kde je osobní svoboda tak vysoce ceněna.“33

To je zjisté části pravda, ale není to tak jednoduché, ahlavně marné. Mnohé se dá změnit amnohému je možné lépe předcházet, když si člověk nebo společnost uvědomí své chyby, pojmenuje je aje ochotna je systémově napravit. Výrok Jamese Alana Foxe by se dal mírně upravit arozšířit. Amerika není jedinou svobodnou zemí na světě akonkrétně voblasti masových útoků na veřejnosti představuje USA četností výskytu 70% díl zcelé planety. Takže čistě jen osvobodě to nebude, ikdyž je pravdou, že vtotalitních systémech se stěmito jevy setkáváme zřídka. Nicméně vtotalitních systémech je mnohdy největším masovým vrahem sám totalitní systém. Navíc například Čína, kde podobné fenomény rovněž strmě narůstají, má vůbec poměrně specifický výklad pojmu „svoboda“ aje mírně odlišné sociální etiologie.

Je jistě pravdou, že smysl pro komunitu je významný, ale podobné fenomény vznikají přece jen ještě ztrochu jiných aširších příčin, kterým se vtéto knize věnuji.

Ze ztráty úcty klidství aživotu, ztráty respektu, ztráty zájmu oděti, ovýchovu, omorální hodnoty, zekonomické „rozežranosti“ azávislosti na nadnárodních korporacích, znetečnosti, sebestřednosti aliknavosti, ze ztráty úcty ke vzdělání, stáří anemoci, zpropastné sociální stratifikace, ze zklamaných slibů alakovaných snů, ze lži, která se stane normou, ze strachu aúzkosti.

To jsou všechno sice poměrně široce amakrosociálně definovaná témata, nicméně každému znich se dá konkrétně věnovat alze ovlivňovat jejich podobu. Je pravdou, že vše začíná akončí ve škole, vrodině akomunitní sounáležitosti.

Vneposlední řadě nacházet řešení vkontrole asledování každého, kdo se dívá nebo chová podezřele, jak to zmiňuje Alan Fox, je dvousečnou zbraní. Předně se oto vkrutých sociálních experimentech pokoušel například komunismus. Někdy to fungovalo ajindy to bylo zrůdné. Pokud se však podíváme na USA, tak nalezneme mnoho příkladů, kdy se kontrola potenciálně nebo reálně nebezpečných jedinců změnila spíše ve veřejnou perzekuci. To je opět příklad, kdy se neřeší příčiny, ale následky. Kupříkladu takzvaný Megan'sLaw známý rovněž jako „Sexual Offender (Jacob Wetterling) Act“ zroku 1994. Tento zákon ukládá orgánům činým vtrestním řízení povinnost zpřístupnit veřejnosti informace osexuálních delikventech. Je pak vpravomoci každého státu, jak stěmito informacemi naloží. Některé státy tak například informují ovšech sexuálně delikventních činech, ato velmi rozmanitým způsobem.

Megan's Law, tedy systém, který upozorňuje na nebezpečné sexuální delikventy, není ve své myšlence úplně špatný, ale zcela selhává vodborné metodologii aaplikaci. Kritiku nelze postavit pouze na případech, kdy byl nějaký sexuální delikvent doslova „preventivně“ zavražděn nějakým „dbalým“ rodičem, jen proto, že chtěl chránit vlastní dítě před sousedem, který měl na dvorku ceduli „sexuální predátor“, tak jak se to již několikrát stalo vUSA.34 Problém je spíše vtom, že označení někoho za sexuálního predátora ajeho veřejné označení (odhad 600 000jedinců vněkolika praktikujících státechUSA) dle práva Megan'sLaw, vůbec nevychází zodborného posouzení rizik budoucího vývoje arecidivy daného jedince.35 Navíc se do registru dostávají jedinci svelmi širokou základnou sexuálních deliktů, kdy jsou státy, ve kterých jsou takto prezentováni pedofilové skriminální historií vedle jedinců souzených za sexuální obtěžování nebo exhibicionismus. Registrace aveřejné upozornění na určitou osobu například na internetu, vnovinách nebo přímo formou cedulí na domě tohoto jedince platí minimálně 10let, reálně však spíše 15, 25let nebo doživotně podle druhu protiprávní aktivity.36 Rozsáhlá studie zaměřená na efektivitu Megan'sLaw po 14letech fungování vNew Yersey (N =550 vperiodě 21let, tj.10před a10 po schválení) došla kzávěru, že tato opatření neměla žádný prokazatelný vliv na redukci sexuálně násilné recidivy ani nepřinesla snížení konktrétních druhů sexuálního násilí, ani neodradila dosud neregistrované prvopachatele sexuální delikvence anesnížila počet sexuálních trestných činů.37 Kromě toho zveřejnění naprosto nekoncepčně aneodborně definovaného souboru jedinců má řadu negativních důsledků. Například se utěchto jedinců zvyšuje výskyt bezdomovectví avytváření disproporčně větších skupin sexuálních delikventůmimo restrikční zóny,38 komplikace snalezením zaměstnání anarušené sociální adaptace itěch, kteří jsou odsouzeni za nenásilné delikty, nemají recidivu aléčí se, vneposlední řadě pak stigmatizuje ivšechny rodinné příslušníky takto označených jedinců.39

Obr.3 Na základě Megan'sLaw vznikla vněkterých státech USA detailní databáze sexuálních delikventů, která umožňuje veřejnosti přesně lokalizovat bydliště azaměstnání těchto jedinců včetně popisu afotografie. Na dveře či auto je jim umístěna samolepka, že jsou registrovaným sexuálním delikventem, ve městě je ispecifické dopravní značení apřed domem mají velkou červenou ceduli se jménem aoznačením „sexuální predátor“.

Dlouhodobě jsem zastáncem tvorby databází, ve kterých by byla shromažďována data opotenciálně nebezpečných jedincích, anikoliv jen sexuálního typu, pro účely jejich kontroly, efektivní terapie, resocializace apredikce nebezpečného chování. Záznam by měl být veden již od dětství na základě klinicky přítomných kauzálních či komorbidních vazeb vjejich vývojové cestě, analýzy předešlé trestné činnosti, budoucích rizik aevidence rizikových faktorů včetně rodinné anamnézy. Nicméně nikoliv svolným přístupem pro veřejnost, ale pouze pro účely policie, soudů, vybraných institucí, psychologů, psychiatrů, sociálních pracovníků avybraných lékařů snaprosto jasně definovanou strukturou zodpovědného nakládání stěmito informacemi. Je faktem, který dokládá můj výzkum (N = 400; 2012–2014) ve výchovných ústavech pro mládež sextrémními poruchami chování, psychiatrickými asexuologickými diagnózami, že vČeské republice naprosto selhává jednak výměna informací mezi institucemi anásledná detekce, jednak kontrola aterapie těchto jedinců poté, co opustí ústav.

„To znamená, že ikdyž je unich již dříve prokazatelně zjištěna (pomocí falopletysmografického vyšetření areálné recidivy) nějaká sexuální deviace vysoce agresivního typu, jako třeba patologická sexuální agresivita nebo agresivní sadismus, tak v18letech opustí brány resocializačního zařízení ajiž onich nikdo neví, nikdo je nemá vodborné péči anikdo neřeší, že tento jedinec může být bez odpovídající léčby velmi nebezpečný.“

Tím se dostáváme kpodstatě problému. Není řešením takového jedince, třeba na základě předešlého příkladu se sexuální deviací, „ocejchovat“ apřed dům mu dát velkou červenou ceduli „pozor, tady bydlí úchyl“, ale soustředit úsilí afinanční zdroje na příčiny, léčbu nebo resocializaci (vtomto smyslu se jedná ozákladní okruhy péče oširší skupinu různých obtíží). Některé jsou reálné, některé se již pomalu realizují aněkteré jsou vsoučasných podmínka nerealizovatelné:

•Vyvíjet maximální úsilí ovčasnou depistáž (včasné, cílené avpodstatě preventivní vyhledávání) takových jedinců, kteří svým chováním mohou být nebezpeční sobě nebo okolí. Rozvíjet preventivní programy na školách asystémově podporovat práci sociálních pracovníků, psychologů abehaviorálních patologů na školách. Téměř polovina všech případů celoživotního duševního onemocnění začíná ve 14letech.40 Nejúčinnějším nástrojem boje proti kriminalitě, sociálně patologickým aněkterým psychopatologickým jevům je systémová prevence, efektivní práce sinformacemi, komunikace adepistáž.

•Vyvíjet maximální úsilí ovčasnou akomplexní (klasickou apřípadně alternativní) terapii (případně resocializaci) takového pacienta arodinnou terapii. Nabízí se příklad zVelké Británie, kde se odhaduje, že zhruba 700 000dětí má deprese aúzkost spojenou sporuchami chování alečí se pouze 25% znich, tedy 75% je bez léčby. Pouze u28% dětí sADHD41 aporuchami chování je využívána nějaká forma terapie.42 To je skutečně málo, vezmeme-li vúvahu vývojovou, kauzální akomorbidní cestu behaviorálně patologických poruch od dětství až do rané dospělosti. Existuje více vývojových linií patologického zrání aformování vzávislosti na typu příčin. Některé poruchy přicházejí svývojem takřka „samy osobě“, jiné jsou doprovodem duševního onemocnění adalší představují konec řetězce, který může začít již velmi brzy. Vtakovém případě je velmi důležité, zda je tento „prekurzor“ včas odhalen, správně diagnostikován aterapeuticky napravován. Co se neřeší vdětství, stím je problém vdospělosti.

Umasových vrahů je často na konci pomyslného vývojového řetězce jedna nebo více navzájem prolnutých poruch osobnosti. Cesta, která knim vede, tak začíná uřady jedinců obrazně řečeno již narozením. Dle některých odborných studií víme, že například ADHD (porucha pozornosti shyperaktivitou) má heritabilitu (dědivost) až 82%.43 To jsou právě počátky onoho řetězce. První znatelné symptomy hyperkinetických poruch jsou patrné vjiž velmi raném dětství kolem 17měsíce věku dítěte44 aprojevují se poruchou základních biorytmů, například narušeným spánkem, kdy je dítě neklidné, dráždivé, často pláče avyžaduje krmení.45 ADHD se vyskytuje zhruba u11% dětí46 avykazuje klinicky vysokou míru komorbidity sřadou dalších poruch, ato nejčastěji sporuchou opozičního vzdoru (ODD) v60% případů47, která má heritabilitu 61%.48 Vprvních příznacích ji můžeme udětí sledovat již ve dvou letech.49 Porucha opozičního vzdoru (svýskytem vběžné populaci kolem 10%)50 je formou poruchy chování vyskytující se obvykle umladších dětí‚ která je primárně charakterizovaná výrazně vzdorovitým‚ neposlušným arozkladným chováním‚ avšak neobsahuje delikventní činy ani extrémnější agresivní nebo disociální chování.51 Jedná se ovariantu patologického chování, které nenaplňuje kritéria poruchy chování (CD), ale obsahuje vzdor, vztek, odmítání anepřátelské, podrážděné apomstychtivé behaviorální projevy.52 Právě sporuchami chování se ADHD komorbidně pojí ve 20% případů.53 Zhruba u15–20% jedinců sODD můžeme sledovat výkyvy nálad aúzkostnost.54 Každý pátý jedinec, ukterého je ODD diagnostikováno ve velmi raném věku, pochází zrodiny alkoholiků aotců skriminální minulostí.55 Porucha opozičního vzdoru může být počátkem ve vývoji směrem kúzkostným adepresivním poruchám, ato ipřestože chybí mezičlánek vpodobě poruch chování. Jedinci se vzdorovitým amstivým chováním jsou více predisponováni kporuchám chování apozději kantisociální poruše osobnosti, zatímco jedinci sprojevy podrážděné náladovosti tendují spíše kemočním poruchám.56

Přes poruchy chování se dále můžeme ve vývojovém řetězci dostat až kintermitentní explozivní poruše (IED), která se coby behaviorální porucha řadí do skupiny nutkavých aimpulzivních poruch. Je charakteristická extrémními projevy vzteku aagrese vůči majetku alidem, které se objevují náhle bez konkrétní příčiny, mají krátký explozivní charakter ajsou nutkáním kagresivitě, již nedovede ovládat. Je to impulzivní agresivní akt chování, který je nepromyšlený ačasto se projevuje jako zcela nepřiměřená reakce na jakoukoliv provokaci – ať už skutečnou, nebo zdánlivou.57 Tato porucha se na základě rozsáhlého výzkumu (N = 9,282) vpopulaci vyskytuje zhruba u7,3% jedinců ve věku 13let, ve věku 18–29let je u12,1%, ve věku 30–44let u9%, mezi 45–59lety u5,3% apo 60.roce života u2,1%, přičemž vývojově je komorbidně doplněna nebo nahrazena jinou výraznější poruchou. Například 10,5% jedinců sIED je závislých na drogách, 17% na alkoholu, u19,6% znich jsme se dříve vživotě setkali sADHD, u24,6% sODD au24,2% sporuchami chování. Další komorbidita IED je však již zásadnější, neboť 37,3% má rekurentní depresivní poruchu a37,4% pak jinou afektivní poruchu, 28,3% sociální fobii, 18,7% generalizovanou úzkostnou poruchu a58,1% nějakou jinou úzkostnou poruchu. Voblasti komorbidní vazby sporuchami osobnosti to není jiné. Antisociální (disociální) poruchu má 14,5% jedinců sIED, hraniční poruchu 32,9%, histrionskou 21%, narcistní 13,2% aparanoidní 23,7% těchto jedinců.58 Vzápadních zemích je pouze jedna čtvrtinadětí se všemi výše zmíněnými obtížemi aporuchami léčena avČeské republice bude toto zastoupení ve skutečnosti ještě výrazně nižší.

Konkrétně udětí sextrémními poruchami chování akriminální recidivou ve výchovných ústavech, které jsem měl možnost vuplynulých letech velmi detailně analyzovat (N = 400), se vůbec nevyužívají klinické testy pro správné určení těchto poruch, neexistuje tedy ani konkrétně zaměřená terapie aresocializace avneposlední řadě se spojmy jako ODD aIED téměř vůbec nesetkáte, ikdyž jsou reálným klinickým obrazem přesně těchto jedinců. Takový jedinec má pouze diagnózu poruchy chování, což je naprosto nekonkrétní aznamená to, že oněm prakticky nic nevíme, nevěnujeme se příčinám, ale pouze statickému popisu, atudíž ho ani nemůžeme adekvátně, ahlavně efektivně léčit aresocializovat.

•Vyvíjet maximální úsilí oprovázanou následnou péči nejen opacienta, ale ijeho pečovatele avytvářet komunitní plošně dostupné programy vmalých ivelkých městech. Stejně tak podporovat opětovný návrat jedinců zvýkonu trestu adůsledně je kontrolovat. Zároveň výrazně lépe aefektivněji financovat „péči oduševní zdraví“. Na psychiatrickou péči vČeské republice jde zhruba 2,9% finančních zdrojů ze zdravotního rozpočtu, přičemž ve vyspělé Evropě je to mezi 5–10% avtěch nejvyspělejších státech až 15%.59 Většina odborníků vČeské republice si uvědomuje, jak důležité je provést zásadní reformu psychiatrické péče. Ještě rozsáhlejší systémovou změnou by měla projít také sféra resocializace, ato jak ujedinců ve výchovných ústavech, tak ve vězení. Skutečně velké rezervy máme vdepistáži aterapii raných behaviorálních poruch udětí avpřímé odborné intervenci na školách ve spolupráci srodinami. Na svou reformu čeká sektor psychologické aspeciálněpedagogické péče. Je před námi mnoho výzev, které budou vyžadovat schopnost kompromisu, finanční podpory, odvahy dělat velká rozhodnutí aostrý řez, silné vůle apráce.

Obr. 4 Masová střelba na školách vletech 2000–2010 zglobální perpektivy