Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Veronika Matysová

Pavoučí příběhy

Ilustrace Jitka Římánková

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5567. publikaci

Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Odpovědná redaktorka Magdalena Jimelová
Návrh obálky Jitka Římánková
Počet stran 128
První vydání, Praha 2014
Vytiskla tiskárna FINIDR s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2014

ISBN 978-80-247-5185-6

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořila Eva Hradiláková

ISBN 978-80-247-9302-3 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-9303-0 (ve formátu EPUB)

BABIČČINO TAJEMSTVÍ

Vendulka s Jeníkem nedočkavě poposedávali ve třetí lavici v řadě u okna. Byli stejně nervózní jako ostatní žáci 1. B. Nebylo divu – právě se rozdávalo závěrečné vysvědčení! Jeníkovi šly hlavně počty a Vendulce hlavně čtení – čemuž se nepřestávali divit. Jak je to možné, že jsou tak rozdílní, když dělají odmalička všechno stejně? Jsou přece dvojčata!

A už to přišlo. Oba šli naráz ke stolu paní učitelky, nemohli přece jít jeden bez druhého! A oběma naráz také spadl kámen ze srdce, když se na vysvědčení zaskvěly samé jedničky. To budou mít rodiče radost!

Utíkali domů s větrem o závod – už z dálky přitom mávali mamince, která je sledovala z okna kuchyně. Začali mávat ještě divočeji, když se za maminkou v okně neočekávaně objevil i tatínek. Měl být přece v práci! Doma je rodiče nejprve objali, a pak jim předali obrovskou čokoládu. Každému jednu, to se rozumí. Vendulka s Jeníkem se měli moc rádi, ale když šlo o čokoládu, neznali bratra (ani sestru). Pak šli všichni společně na zmrzlinu. A potom – začaly prázdniny.

Rodiče si nemohli vzít dovolenou hned od začátku prázdnin, a tak děti putovaly na první týden k babičce na venkov. Moc se těšily. Babička měla krásnou, velkou chalupu a spoustu domácích zvířat – koček, slepic, králíků… a navíc uměla vyprávět zajímavé příběhy. Na ty se Vendulka s Jeníkem těšili ze všeho nejvíc. Následující den ráno je tam tatínek odvezl autem, vypil u babičky – své maminky – šálek kávy a hned zase odjel do práce. Děti celý den běhaly po zahradě a hrály si s koťaty, která se před pár měsíci narodila toulavé mourovaté kočce, jež už u nich zdomácněla.

Když nastal večer, umyly se, převlékly se do pyžámek a lehly si do postýlek ve svém pokojíku v podkroví. To už se ve dveřích objevila babička, která jim jako obvykle přišla vyprávět příběh na dobrou noc. Avšak jen co usedla na vyřezávanou židli mezi postýlkami, Vendulka vypískla: „Babíí, pavouk, dělej něco!“ Ukazovala přitom prstíkem na protější stranu místnosti, kde se nad starou almarou pnula hustá pavučina.

Babička se usmála: „Ale to je přece Pepík, nic ti neudělá!“

Jeník vyskočil z postýlky a utíkal se podívat z větší blízkosti. Stoupl si pod pavučinou na špičky bosých nohou a s převahou o deset minut staršího sourozence prohlásil: „No jasně, je úplně neškodnej, neboj!“

Vendulka babičce i Jeníkovi důvěřovala, jejich slova ji však tentokrát úplně nepřesvědčila. Krčila se pod svou modrobíle pruhovanou peřinou, jako by čekala, že po ní pavouček každou chvíli skočí.

Babička opět s úsměvem zavrtěla hlavou. „Víte co, děti, už vím, o čem vám budu dneska vyprávět. Příběh Pepíkova vzdáleného bratrance, pavoučka Míly, který díky svému snu dokázal zachránit život jednomu malému chlapci. Chcete?“

„Jasně!“ zvolal Jeník a utíkal zpátky do postýlky.

„I ty, Vendulko?“ zadívala se babička pozorně na vnučku.

Vendulka nejistě kývla.

„Uvidíš, že pak už se budeš na pavoučky dívat jinak,“ pohladila ji babička po vlasech.

„Odkud ten příběh vlastně znáš, babičko?“ zajímalo Jeníka, který vždy o všem přemýšlel trochu hlouběji než Vendulka.

Babička se usmála, tentokrát potutelně. „To je moje tajemství. Jednou na ně ale sami přijdete. A teď už poslouchejte!“

MÍLA 007

A babička začala vyprávět. Děti jí visely na rtech.

Celé město zakrývá neproniknutelná tma. V samém centru propletených uliček ale plápolá obrovská vatra. Plameny šlehají do výšky desítek metrů a pohlcují obytný dům. V nejvyšším patře stojí v okně malý chlapec a zoufale naříká. Neohrožený Míla si vyhrnuje rukávy a vrhá se mu na pomoc. Rychlostí světla tká záchrannou síť, kterou rozprostře pod okny domu, uplakané dítě pochopí a skočí – a je zachráněné! Všichni Mílovi tleskají a volají: „Míla je hrdina! Je to hrdina!“

Míla slastně přivírá oči a nechce se probrat ze svého snění. Natolik se to toho příběhu ponořil, že zapomněl, kde je. Že ve skutečnosti sedí ve své pavučině za gaučem v obývacím pokoji rodiny Pospíšilových a žádný hrdina není.

A kromě toho, jaké je to jméno pro superhrdinu – Míla? Superpavouk Míla… vždyť to zní směšně! Jak má s takovým jménem vykonat hrdinský čin? Většina pavouků se svými jmény nezabývá, Míla ale přece není jen tak obyčejný pavouk. Je z rodu křižáků a každý přece ví, jaké hrdinské činy křižáci v minulosti vykonali! Chlapci se o tom učili ve škole v dějepisu, Míla dobře poslouchal, když je z toho tatínek zkoušel.

Jediné vzrušení v Mílově životě představují akční filmy, které hltá, kdykoli může. Už viděl většinu bondovek, Supermana i Batmana. Jeho nejoblíbenějším filmem je samozřejmě Spiderman. Kdyby tak dokázal ovládat video – když by byl doma sám, pouštěl by si to DVD pořád dokola! Tak jednoduché to ale není, a tak se musí spoléhat na vkus Pospíšilovic kluků. Ten se však naprosto shoduje s jeho. Zatím viděl pouze první díl Spidermana, ale doufal, že se brzy dočká i dvojky.

Z úvah ho vytrhuje hlas nejstaršího Martina, který právě oznamuje svým dvěma mladším bráškům, Danovi a Ondrovi: „Dneska dávají Skleněné peklo, o požáru v americkém mrakodrapu!“

Míla ve své pavučině nadšeně poskočí. Samozřejmě miluje i katastrofické filmy. Čerpá z nich spoustu námětů pro své hrdinské fantazie. Nemůže se dočkat, až se bude dívat.

Konečně se celá rodina usadila u televize. Míla počkal, až budou všichni věnovat pozornost obrazovce, a tiše se spustil až na zem. Pod rouškou tmy se plížil po koberci pod gaučem až na samý kraj, odkud bude moci film sledovat. Věděl, že musí zůstat skrytý zrakům všech, jinak to bude jeho konec.

V televizi už běžela úvodní scéna filmu. Zpočátku se Míla nudil, ale jen do chvíle, než vypukl požár. Pak ho děj zcela upoutal. Natolik se vžil do příběhu, že se úplně zapomněl a popolezl blíž k televizi, na část koberce ozářenou jejím modravým světlem. Když se ozval vyděšený jekot, nejprve jej považoval za součást filmu. Když však táta Pospíšil přiskočil k vypínači a rozsvítil, došlo mu, že se právě sám ocitl uprostřed katastrofy.

Mílovi ta slova neuvěřitelně lichotila.