Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Miloš Fritz

Stará Praha
štětcem a objektivem

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 6550. publikaci
Text: a fotografie: Miloš Fritz
Akvarelové malby: Václav Jansa
Sazba a návrh obálky: Lukáš Fritz
Formát ePub Milan Vilímek Jihlavský
Odpovědná redaktorka: Jana Minářová
Počet stran 224
První vydání, Praha 2017

Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2017
Cover Design © Lukáš Fritz, 2017

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-9725-5 (ePub)
ISBN 978-80-271-9724-8 (pdf)
ISBN 978-80-247-5398-0 (print)

Předmluva

Už jako chlapec jsem si u svých prarodičů se zájmem prohlížel soubor „Stará Praha – 100 akvarelů Václava Jansy“. Pak ale téměř upadl v zapomenutí a teprve po mnoha letech jsem se jím začal zabývat podrobněji a uvědomil jsem si, jak právě nyní, zhruba po 100 letech, je zajímavé porovnávat Jansovy obrazy s dnešní skutečností.

Zpočátku jsem si jen některá místa prohlížel a některá také vyfotografoval. A s úžasem jsem zjistil, jak Jansovy akvarely zobrazují tehdejší Prahu s dokumentární přesností, blížící se fotografiím, avšak v barvách, což tehdejší fotografie neumožňovala. A tak vznikl nápad všechna ta místa vyfotografovat a z obrazů a fotografií vytvořit srovnatelné dvojice.

Nápad to není zcela nový, obdobné dvojice, zobrazující minulost a přítomnost byly už ojediněle publikovány. Většinou však šlo o dvojice fotografií, přičemž pro nové i staré bylo použito stejných výrazových prostředků a pro ty nové mohla být použita stejná, podobná nebo lepší technika.

V tomto případě byla situace jiná a ani jsem si zpočátku neuvědomil, jaká úskalí realizace nápadu přinese. Problémy spočívaly především v tom, že – na rozdíl od fotografie – malířovo vidění nebylo omezeno úhlem záběru, perspektivou, formátem, kontrastem, nevhodným osvětlením a dalšími faktory, ale ani různými překážkami, které jistě dovedl vypustit. Přesto jsem se nevzdal a záměr dokončil.

V souboru jsou kromě známých pohledů i taková místa, která – přestože obrazy mají názvy – nelze dnes jednoduše nalézt. To mne přivedlo k podrobnému studiu staré i nové literatury o Praze a k pořizování výpisků a náčrtků. Je pochopitelné, že jsem pak začal studovat i historii a proměny míst známých, abych všechny dvojice mohl při prohlížení komentovat. Tak postupně vznikly doprovodné texty ke všem dvojicím. To vše se tím z původní záliby změnilo v náročnou práci a bylo by škoda se o její výsledky nepodělit se všemi potencionálními zájemci. Konečným výsledkem je kniha, kterou jste právě otevřeli. Myslím si, že předmluva by měla být krátká. Zejména pak u obrazové publikace, v níž každý asi nejdříve sáhne po obrázcích. Přesto zde ale ještě uvedu krátký výčet informací, které by měly předejít možným nedorozuměním.

V celé publikaci jsem dodržel původní pořadí, číslování a názvy obrazů přesně podle popisek v souboru, který mi byl předlohou – tedy bez věcných a jazykových úprav. K letopočtům na Jansových obrazech, pokud ovšem jsou uvedeny, jsem v několika případech doplnil jím zámerně vynechanou číslovku „1“ na začátku. Současným fotografiím jsem nepřiřadil žádné názvy – potřebná vysvětlení jsou v doprovodných textech – důsledně a jednotně však vlevo nad fotografiemi uvádím přesná data jejich pořízení.

Celá obrazová část (reprodukce Jansových obrazů i současné fotografie) byla pořízena běžným kinofilmovým přístrojem a klasickým fotografickým postupem. Hlavním cílem, který jsem si vytknul, bylo pořízení současných fotografií z míst, přesně odpovídajících těm, ze kterých Jansa maloval své akvarely – tedy fotografií, na nichž jsou objekty pokud možno ve stejném měřítku a ve stejné konfiguraci jako na obrazech.

Části textů, týkající se historie, nelze považovat za odbornou či vědeckou práci, založenou na vlastních výzkumech. Jde o výsledky spíše amatérského, ale pečlivého pátrání v nevelkém počtu běžně dostupných publikací. I když nebylo dost dobře možné se vyhnout množství dat, jmen a odborných termínů, pokusil jsem se o to, aby texty nebyly jejich suchým výčtem, tak charakteristickým pro odbornou literaturu. Při studiu pramenů jsem v některých případech narazil na zajímavé rozpory, na které jsem si dovolil upozornit – i když většinou nepřináším jejich objasnění.

Jsem si vědom obsahové nevyváženosti textů, dané ovšem potřebou zpracovat ke všem dvojicím texty přibližně stejně dlouhé. Kromě historických údajů jsem se snažil v nich postihnout zejména rozdíly, vzniklé během posledního století a nechal jsem se přitom inspirovat samotnými obrazy, jejich původními názvy a dnešní situací. Připojil jsem některá svá zjištění a postřehy a také některé zajímavosti, které provázely vznik fotografií. Další podrobnosti, poznámky technického rázu a přehled použitých podkladů a pramenů uvádím v závěru knihy.

Miloš Fritz, Praha, září 2000

Táta věnoval v letech 1997‒2001 této knize, spoustu času – některá místa fotografoval mnohokrát – v  různých obdobích roku a v různém stavu, než byl s výsledkem spokojen. I nevybrané fotografie jsou z dokumentárního hlediska zajímavé (dokládají například probíhající rekonstrukční práce a podobně) – celý archiv obsahuje téměř tisíc negativů. Precizní příprava fotografií a textů vyústila v roce 2001 v kompletní návrh na vydání knihy. Následně otec jednal s několika nakladateli – jeden z nich projevil vážný zájem knihu vydat, ale nakonec bohužel ze záměru sešlo.

Když v roce 2010 zemřel, došli jsme při třídění jeho pozůstalosti k závěru, že by bylo škoda celé dílo založit do skříně, nebo dokonce vyhodit, a rozhodli jsme se, že se znovu pokusíme knihu vydat. Opět jsme oslovili několik nakladatelství a nakonec začali jednat s nakladatelstvím Grada Publishing, které vidělo potenciál knihy nejen v samotných fotografiích (takových publikací vyšlo více, i když s menším důrazem na přesnost kompozice fotografie) ale i ve čtivém doprovodném textu, který obsahuje další zajímavé informace.

Po překonání různých úskalí nakonec přeci jen tedy k vydání došlo a vy právě držíte v rukou výslednou publikaci. Použitý postup, kdy byly snímky fotografovány kinofilmovým přístrojem a následně vyvolány a naskenovány, není ideální a je v době digitální fotografie i poněkud zastaralý, ale hodnota fotografií je především v jejich kompozici, která téměř přesně odpovídá Jansovým obrazům. Jsme si vědomi, že fotografie dnes již nejsou aktuální a některá místa se opět změnila, ale o to větší význam možná kniha má – fotografie jsou dokladem toho, jak se naše město změnilo za pouhých 17 let. Třeba bude tato kniha na přelomu 21. a 22. století někoho inspirovat k další retrospektivě.

Lukáš Fritz, Praha, leden 2017

Mapa

Přibližná poloha jednotlivých míst na mapě Prahy

Fotografie byly pořízeny na podzim 2016 a v zimě 2017. Adresy uvádí místa zachycená na fotografiích, případně místa, ze kterých byly fotografie pořízeny.

1 Jiřská ulice na Hradčanech

1896

19. 8. 2000

První dvojici tvoří Jansův obraz z roku 1896 a fotografie pořízená o 104 roky později. Těžko říci, proč v souboru „Stará Praha“, který není řazen ani tématicky ani chronologicky, byl zrovna tento obraz zařazen jako první. Asi by se sem nejlépe hodil obraz číslo 5 – nejen proto, že je staršího data a má odlišnou grafickou úpravu, především ale proto, že je na něm celkový pohled na Hradčany, které jsou bezesporu symbolem celé Prahy. Tak známým, že už málokdo přemýšlí nad tím, jak jejich název vznikl. Pochází z toho, že obyvatelé Hradu se nazývali Hradčani a podle nich se pak nazývalo jejich bydliště. Takové vysvětlení uvádí profesor František Ruth v „Kronice královské Prahy a obcí sousedních“. Toto stěžejní dílo o Praze vyšlo v letech 1903 až 1904, takže tvoří velmi dobrý zdroj informací k Jansovým obrazům. V dalších textech je proto často citováno, nadále však většinou jen s uvedením autorova jména nebo se zkráceným názvem. („Kronika“ vyšla znovu jako reprint v roce 1995.)

Motiv prvního obrazu je ovšem také z Hradčan. Cesta sem vede od východu, po Starých zámeckých schodech a kolem Černé věže. Jiřská ulice má název podle kostela sv. Jiří, který je nejstarším dochovaným kostelem v Praze. Více o něm je uvedeno u dvojice č. 72, kde je zobrazeno jeho průčelí.

Zde je kostel vidět po pravé straně. V popředí je část renesančního portálu, který byl osazen hutí Benedikta Rejta asi v roce 1520, možná však až po požáru v roce 1541. Před portálem kdysi býval malý hřbitůvek, na Jansově obraze jsou na jeho místě vzrostlé keře za primitivní ohradou. Tu nahradila pěkná kamenná zeď s kovanou brankou.

Uprostřed obrazu je zadní část barokní přístavby kaple sv. Jana Nepomuckého z let 1718‒1722, před níž je nepříliš úhledný přístavek, dnes již zbouraný. Kaple má nyní nové barevné řešení fasády a z fotografie lze ještě zjistit, že ve stěně kostela byly provedeny úpravy v rozmístění oken.

Vlevo od kaple vyčnívá horní, novější část 99,3 m vysoké hlavní věže chrámu sv. Víta. Byla vystavěna na gotické podnoži z přelomu 14. a 15. století až ve století šestnáctém. Současná podoba její cibulovité střechy pochází z roku 1770, kdy byla upravena. Hádankou na obraze je světlá bílá tyč, kterou je střecha věže „propíchnuta“. Nejspíše to je zbytek nějakého zvedacího zařízení, používaného při dostavbě chrámu, která právě probíhala. Pod věžní galerií je zřejmě vidět právě vznikající konstrukci krovu příčné lodi. Hlavní věž byla v souvislosti s dostavbou opravena v roce 1906. Další oprava byla provedena právě v roce 2000, takže na fotografii je věž obklopena lešením.

Vlevo pod věží je vidět část (roh a opěrný pilíř) východního křídla Starého královského paláce, které bylo postaveno za Václava IV. V roce 1541 vyhořelo a potom, v letech 1559 až 1563, bylo upraveno císařským stavitelem Bonifácem Wohlmutem do současné podoby. Bývala v něm Stará sněmovna, kde až do roku 1847 zasedali zástupci českých stavů. Mezi sněmovnou a kaplí sv. Jana Nepomuckého je portál s vraty (dnes nově upravenými), kterými vjížděli jezdci na koních k jezdeckým schodům a po nich do Vladislavského sálu na turnaje. Uvedený sál byl dostavěn roku 1502 a stal se největším světským prostorem středověké Prahy – uváděny jsou rozměry 62 × 16 × 13 m nebo také 74 × 18 × 14 m.

Levou stranu Jiřské ulice tvoří bývalý Tereziánský ústav šlechtičen, o němž je více uvedeno u dvojice č. 72. Na Jansově obraze je jeho malou část vidět, zde na reprodukci a fotografii nikoli. Obraz totiž patří k těm, jejichž formát svým poměrem stran (formát reprodukované předlohy je 186 × 252 mm) špatně koresponduje s plochou kinofilmového negativu. Abych ji lépe využil, dovolil jsem si malou část levé strany obrazu vypustit. Úprav tohoto druhu jsem se dopouštěl co nejméně a tam, kde jsou podstatné, se o tom vždy zmiňuji. Naštěstí i Jansa pro většinu svých obrazů použil „rozumný“ formát – i když jistě netušil, jak s nimi někdo za sto let naloží.

2 Melantrichova ulice

1897

28. 6. 1998

Ulice se ve 14. století nazývala Junošova, později Kunšova a od 17. století Sirková. Název nevznikl podle sirek, protože ty byly vynalezeny až o dvě století později, ale z toho, že se tu prodávala síra. Té se možná kdysi říkalo sirka, čemuž by nasvědčovalo to, že v Ottově slovníku naučném z přelomu 19. a 20. století je uvedeno heslo sirkování – viz síření. (Pod heslem síra ale název sirka uveden není.)

Dnešní jméno dostala ulice po známém knihtiskařovi Jiřím Melantrichovi z Aventínu. Ten zde v roce 1563 koupil jeden z domů, nechal ho zbořit a na jeho místě vystavěl nový, renesanční dům čp. 471, nazývaný „U dvou velbloudů“. V něm si zřídil tiskárnu, kterou vedl až do své smrti v roce 1580. V posledních letech s ním spolupracoval Daniel Adam z Veleslavína, který pak vedení tiskárny převzal. Technická úroveň jejich tisků se vyrovnala nejlepším tiskům v tehdejší Evropě. (V ulici ale působili ještě další tiskaři – Daniel Sedlčanský a Jan Kosořský, o nichž se zmiňuji u dvojic č. 46 a 48.)

Na Melantrichově domě byla roku 1880 umístěna jeho pamětní deska, ale v roce 1893 byl dům zbořen. Zachovaly se fragmenty jeho výzdoby, které jsou uloženy v Lapidáriu Národního muzea. Nový dům čp. 471, postavený pak na jeho místě, dostal název „U Melantrichů“, což je dodnes vyznačeno nápisem umístěným vysoko na fasádě. Melantrichova pamětní deska byla znovu osazena ve dvoře nad průjezdem. Původní jméno Melantrichova domu „U dvou velbloudů“ bylo přeneseno na dům, jehož průčelí je v Kožné uličce. (Viz dvojice č. 64.)

Koncem 19. století, kdy se pražští radní zhlédli v širokých pařížských bulvárech, se uvažovalo o rozšíření Melantrichovy ulice tak, aby umožnila dopravní spojení a vedení elektrické dráhy mezi Václavským náměstím a nově vznikající Pařížskou třídou. K tomu naštěstí nedošlo a středověký ráz ulice tedy zůstal zachován. Dokládá to i tato dvojice, na níž je konec Melantrichovy ulice před vyústěním do Staroměstského náměstí. Pohled je od domu „U stříbrné konvice“ a vpravo v popředí je vidět část sousedního domu „U zlaté konvice“. Nejstarší zprávy o těchto původně gotických domech jsou z roku 1400, kdy tvořily jeden celek. Rozděleny byly asi v roce 1553 a pak byly oba renesančně přestavěny. Oba také byly upraveny barokně – v 17. a 18. století.

K dalším stavebním úpravám obou domů došlo ještě v 19. a ve 20. století. Oba mají i dnes domovní znamení s konvicí, už však ne stříbrnou a zlatou. O obou domech jsou také zmínky u dvojice z Kožné uličky (č. 64), kde jsou jejich druhá průčelí. Melantrichovu ulici s Kožnou spojuje průchod vedoucí domem „U zlaté konvice“. V roce 1898 byl sice uzavřen, ale přesně o sto let později znovu otevřen.

Ještě jsou zde vidět dva domy, spojené dvěma zděnými oblouky, které mají hezký název – prampouchy. Vlevo je to dům „Šmertošovský“ a vpravo dům „Štěpánkovský“. Oba již tvoří nároží se Staroměstským náměstím a zobrazeny jsou i z druhé strany – na dvojici č. 51, u níž jsou také popsány. Mezi nimi v pozadí je vidět část Staroměstské radnice a její věže.

Tento Jansův obraz má v původní podobě nejextrémnější poměr výšky k šířce (formát reprodukované předlohy je 288 × 144 mm) a zároveň – tak jako mnoho dalších – extrémně velký úhel záběru, vymykající se nejen obvykle uváděnému zornému úhlu lidských očí, ale i objektivů s nejkratším ohniskem. Proto jsem už při reprodukci odřízl horní část obrazu, na níž byla zachycena i horní část radniční věže, kterou by se stejně na nezkreslené fotografii zachytit nepodařilo. (O této problematice se zmiňuji ještě v závěrečných poznámkách.) Tím jsem si úkol zjednodušil, ale i tak bylo pořízení snímku komplikováno neustále procházejícími chodci a ještě více obrovským kontrastem mezi domy v popředí a radnicí v pozadí.

3 Před Ungeltem

1897

7. 11. 1998

Kamenným portálem, který je vidět v pravé části obrazu, se vchází do dvora, na jehož místě bývala asi od 10. století dřevěná ohrada s tržištěm. Později zde vznikla první pražská celnice, kde cizí obchodníci museli hned po příjezdu do Prahy vyložit své zboží a zaplatit z něj clo – ungelt. Z toho pochází název dvora, který však je také nazýván Týnským dvorem nebo prostě Týnem, což bývalo místo ohrazené či opevněné dřevem. A protože tu bylo stále živo, říkalo se též Veselý dvůr. Bylo to výsadní místo, do kterého bylo zakázáno vstupovat se zbraněmi a nesměla sem městská policie. Dvůr byl postupně obestavěn domy, zpočátku patrně dřevěnými a asi od 14. století kamennými. Jako celnice dvůr sloužil až do roku 1774. Počátkem 19. století byla v Ungeltu kavárna „U Komárků“, ve které se scházeli Tyl, Čelakovský, Šafařík, Palacký a Rieger.

Také samotný dům s portálem, čp. 639, který vypadá trochu jako pevnost se střílnami, bývá někdy nazýván Týnem nebo Ungeltním domem. Na základech někdejšího románského domu tu byl nejdříve postaven dům gotický. Ten v roce 1558 daroval císař Ferdinand I. za dobré služby Jakubovi Granovskému, který byl od roku 1548 v Ungeltu správcem. Nový majitel pak dům v letech 1559‒1560 renesančně přestavěl do podoby, která se v podstatě zachovala dodnes. Přitom ve dvoře vznikla pěkná arkádová loggie a dvorní i uliční fasády byly pokryty krásnými sgrafity a freskami s biblickými a mytologickými náměty. Jako jejich tvůrci jsou uváděni Franzesco Terzio a Domenico Pozzo. Granovští vlastnili dům do roku 1620. Tehdy ho prodali, ale jméno „Palác Granovských z Granova“ mu po nich zůstalo. Původní výzdoba fasád se dochovala do poloviny 17. století. Na vnitřní straně ji koncem 19. století vlastním nákladem obnovili architekti Jan Koula a Josef Fanta. Zbývá dodat, že Ungelt má ještě druhou bránu na opačné (východní) straně, v domě čp. 645, o němž je zmínka u dvojice č. 26.

Jméno Týna bylo začleněno i do názvu kostela P. Marie před Týnem, jehož opěrné pilíře rámují obraz v pravé části.

Vlevo od paláce Granovských je část průčelí domu čp. 630 „U zlatého prstenu“, kterým vede klenutý průchod do východní části Týnské ulice, která je předmětem dvojice č. 44. Tam se také o tomto domě podrobněji zmiňuji.

Další dům vlevo je čp. 627, s raně barokní fasádou z konce 17. století, pod níž se skrývají zbytky gotické palácové stavby asi z roku 1400. Bydlel v něm Václav Budovec z Budova, jeden ze 27 českých Pánů popravených v roce 1621 na Staroměstském náměstí. Útěchou pro jeho manželku snad bylo to, že dům jí nebyl zabaven, protože byl zapsán jako její vlastnictví.

Zcela vpředu po levé straně je na obraze malá část Škrétova (Skretova) domu, který je námětem Jansova obrazu č. 54.

K výrazné změně zde během století došlo zbouráním Škrétova domu. Číslo popisné 627 se tak stalo domem nárožním, který musel být stavebně upraven. Na jeho nároží byla pak v roce 1927 umístěna pamětní deska Václava Budovce z Budova a jeho socha od Antonína Bílka, která je vidět na současné fotografii po levé straně. Socha má nepřirozeně velikou hlavu, ale z literatury lze zjistit, že Budovec takovou výraznou hlavu asi skutečně měl.

Po roce 1977 byla zahájena důkladná a zdlouhavá rekonstrukce celého Ungeltu, v závěru ještě zpomalená nevyjasněnými majetkovými nároky při restitucích a ukončená až po dvaceti letech. Na vnější podobě paláce Granovských z Granova jsou patrné úpravy v počtu a rozmístění oken v horní části. Profesorem Jiřím Turoněm byly obnoveny fragmenty i celé plochy již zase zašlých sgrafit a fresek na venkovní i dvorní fasádě. Rehabilitace se dočkaly i ostatní objekty obklopující dvůr, které jsou nyní zaměřeny na turistický ruch. Jsou tu restaurace, hotely, galerie a obchody s upomínkovými předměty.

4 Pohled z Karmelitské ulice

12. 4. 95

24. 4. 2000

Jansa sám na obraz napsal název Před domem „U Klíče“ na Karmelitském nám. Karmelitská ulice má svůj název podle kláštera karmelitánů při kostele Panny Marie Vítězné. (Viz dvojice č. 55.) Zda se ale tato její část skutečně někdy nazývala náměstím, není nikde uvedeno.

Bývalý dům čp. 270 „U klíče“ (též však „U Klíčů“ nebo „Zlatý klíč“) měl hlavní průčelí na Malostranském náměstí. Na tomto obraze je jeho zadní část – úzký nižší domek, sevřený mezi vyššími sousedy. Vpravo před ním je dům s trojicí velkých renesančních štítů, který měl čp. 298. Podle sládka Waldmanna se mu říkalo „U lesního muže“, později „U divého muže“ a nakonec „U Goliáše“. Vlevo za domem „U klíče“ je bývalý dům „U bílého mostu“, nazvaný podle někdejšího můstku přes příkop u Staré Újezdské brány. Později se na původní význam toho názvu zapomnělo a na domě byl vymalován Karlův most se sochou sv. Jana Nepomuckého.

Hned za těmito domy ulice zatáčela k Malostranskému náměstí a byla tam velice úzká. To lépe dokládá obraz č. 18, na němž je znovu vidět dům, který zde je zcela vlevo na protější straně ulice. Je to čp. 301 „Ořechový strom“, dům stojící zde dodnes. Před ním z Karmelitské doleva odbočuje Tržiště – ulice, která se kdysi nazývala Vlašský trh a později také Nový, Vaječný nebo Selský trh.

Václav Jansa často svými akvarely dokumentoval zástavbu před jejím zbořením, toto místo hned třikrát – na obrazech č. 4, 18 a 65. Proto když někde rozbalil své malířské náčiní, stávalo se, že se lidé hned ptali, co se zase bude bourat. Naštěstí se zdaleka nezbouralo vše, co na svých obrazech zachytil. Kostel sv. Mikuláše, který vyčnívá nad popsanými domy, bude zajisté zachován ještě mnoha dalším generacím.

Zachovány zůstaly také domy na levé straně ulice, ale na pravé straně byly všechny zde zobrazené domy koncem 19. století zbořeny, aby tudy mohla vést elektrická dráha.

Zpočátku ale nevedla trasou, kterou známe dnes, v první etapě šlo o tzv. průlom U Klíčů, o němž je více u dvojice č. 65.

Na současné fotografii je vidět rozšířenou Karmelitskou ulici s tramvajovými kolejemi a trolejemi a s řadou automobilů. Zbouráním výše uvedených domů na pravé straně ulice se otevřel pohled i na další domy na její straně levé.

Již zmíněný nárožní dům čp. 301 má dnes zvětšená okna ve 4. patře. Za ním je dům čp. 516 se zbytky Staré Újezdské brány, který je dnes vidět na této fotografii lépe než na dvojici č. 18, kde však je v souvislosti s názvem obrazu popsán. To platí i o následujícím velkém domě „U zlatého hroznu“, který tvoří nároží s Malostranským náměstím.

Na pravé straně této části ulice jsou všechny domy nové, vystavěné v rozmezí let 1912‒1914. Architektura tmavého domu v popředí (čp. 298, který v letech 1999‒2000 vypadal opuštěně) byla ovlivněna kubismem. Za ním je novobarokní dům čp. 299, nad jehož vstupem jsou kopie Braunových alegorií Noci a Dne. Následují domy, které už zde vidět nejsou – čp. 268 s kubistickou fasádou a čp. 269 ve stylu klasicizující secese. Poslední dům, rohový, je zmíněn u dvojice č. 65.

O popsaných nových domech v Ruthově „Kronice“ pochopitelně nic není. V té souvislosti se zmíním o dalším důležitém zdroji svých informací. Bylo jím rozsáhlé kolektivní dílo „Umělecké památky Prahy“, vycházející postupně od roku 1996 – téměř za sto let po Ruthově „Kronice“. A stejně jako srovnání sto let starých obrazů a současných fotografií, je někdy zajímavé i porovnání informací z těchto dvou hlavních pramenů. Trochu na závadu bylo to, že dosud nevyšly všechny díly „Památek“, takže informace pro různé části Prahy neměly vyrovnanou úroveň. Nová zjištění týkající se Malé Strany jsem podle právě vyšlého svazku doplnil dodatečně, ale díl o Hradčanech na vydání teprve čeká.

5 Hradčany z Jeleního příkopu

8. 6. 1894

18. 2. 2000

Jansa tento svůj obraz nazval prostě „Hradčany“. Doplněk názvu, připojený zřejmě vydavatelem, svádí k názoru, že jde o pohled zdola z Jeleního příkopu, tak tomu ale není. Jde o pohled z místa, které je poblíž Kramářovy vily na hraně stráně nad ulicí Pod Bruskou. Obraz patří k nejstarším a z celého souboru je jediný, u něhož malba nevyplňuje celou plochu formátu a volný „obláček“ je využit pro umístění podpisu a názvu.

V místě ulice Pod Bruskou (zvané Myší díra) býval kdysi jen příkrý úvoz, přes který vedla lávka pro pěší. V Jelením příkopu byli ještě v 18. století chováni jeleni a daňci – z toho pochází jeho název. Silnice zde byla vystavěna roku 1831 přičiněním hraběte Karla Chotka, který i pro mnohé další zásluhy o zvelebení města byl zvolen čestným měšťanem Prahy. Silnice, která po něm byla nazvána, nebyla ovšem dříve tak široká jako dnes a na obraze je úplně zakryta stromy, podobně jako vzdálenější ulice Na Opyši.

Na Jansově panoramatu je vidět zleva dům Lobkovický, bílou hranatou věž, která se však jmenuje Černá, budovu bývalého purkrabství a věže kostela sv. Jiří. Dále vpravo nad Jelením příkopem jsou ještě vidět kulaté bašty opevnění – Daliborka, Mihulka a Bílá věž.

Dominantou obrazu je ovšem chrám sv. Víta, ještě nedostavěný. Nejspíše zde je vhodné se stručně zmínit o historii jeho výstavby. Chrám založil roku 1344 Jan Lucemburský na místě původní románské baziliky. Jeho východní část se spodní částí hlavní věže byla vybudována Matyášem z Arrasu, Petrem Parléřem a jeho syny během let 1344‒1406 v gotickém slohu. Potom se stavba na mnoho let prakticky zastavila. Teprve po velkém požáru v roce 1541 vystavěli v letech 1560‒1562 Bonifác Wohlmut a Hans Tirol na gotické podnoži horní část hlavní věže s renesanční galerií a zvoncovou střechou. Po dalším požáru, od blesku v roce 1770, upravil Nicolo Pacassi střechu do té podoby, kterou známe dnes. Se stavbou chrámu se nadále pokračovalo v barokním slohu, ale pomalu a s přestávkami, takže během následujícího století se mnoho nepostavilo.

Až roku 1843 vznikla Jednota pro dostavbu chrámu sv. Víta. Byly odklizeny části barokního zdiva a v roce 1873 byl položen základní kámen. Projekt dostavby v gotickém slohu vypracoval Josef Mocker, který také až do své smrti v roce 1899 stavbu řídil. Po něm ve stavbě pokračoval Kamil Hilbert. Na obraze je patrné lešení, je zde už vidět obě průčelní věže, nikoli však příčnou loď s věžičkou. (O stavbě západní části chrámu je více uvedeno u dvojice č. 97.) Dostavba byla ukončena vysvěcením až v roce 1929.

Roku 1896 postavil v ohbí Chotkovy silnice Jan Rožánek vysoký činžovní dům, který tedy na Jansově obraze ještě není a jímž byl tento pohled na Hradčany značně znehodnocen. Na současné fotografii pro změnu už není. Byl zbourán v souvislosti se stavbou trasy A pražského metra a na jeho místě pak několik let stála ocelová těžní věž, po níž ovšem dnes už není ani památky. Chotkova silnice byla během 20. století třikrát rozšířena.

Snad také stojí za zmínku, že pár kroků odtud, vpravo mimo záběr, byla Chotkova silnice v roce 1967 přemostěna lávkou pro pěší, postavenou podle projektu architekta Fragnera. Ta byla v roce 1998 (s odůvodněním, které mne příliš nepřesvědčilo) nahrazena lávkou novou. Jde tedy už o třetí lávku v těchto místech.

Jak je vidět, dnešnímu pohledu brání poměrně hustý porost stráně pod Kramářovou vilou, což je podle mého názoru škoda. Vzhledem k tomu, že zjevně jde o náletové dřeviny, zasloužila by si snad stráň novou sadovou úpravu, která by přihlédla i k tomuto aspektu. Vždyť právě tento pohled na Hradčany od východu býval v minulosti někdy označován za nejkrásnější. Aby na současné fotografii bylo alespoň něco vidět, musel jsem ji pořídit v době, kdy stromy byly bez listí, tedy před příchodem jara. I tak však husté křoví znemožnilo zaujmout to nejsprávnější stanoviště, které by – podle konfigurace pravé věže kostela sv. Jiří a hlavní věže chrámu sv. Víta – bylo více vpravo a snad také trochu níž.

6 Sněmovní (dříve Pětikostelní) ulice

1897

7. 4. 2000

Toto místo, kde se dnešní Sněmovní ulice rozšiřuje, mělo kdysi název Farní (resp. Farské) náměstí – podle fary na rohu Thunovské ulice. Pozdější název Pětikostelní (náměstí či ulice), užívaný od roku 1870, vznikl vlastně omylem – překladem jména domu čp. 170 „U Fünfkirchenů“, nazvaného tak po majitelích, kteří tu později měli ještě další dva domy.

V těchto místech bývala zřejmě nejstarší část pražského podhradí. Nikdy tu sice nebylo pět kostelů, tři však ano. Nejdéle existoval farní kostel sv. Michala, poprvé zmiňovaný v roce 1354 a po zrušení (asi v roce 1700) začleněný do zadní části domu čp.  171. Kostelík sv. Ondřeje pocházel asi z roku 1365, stával uprostřed náměstí mezi stromy a zašel patrně během husitských válek. Nejmladší z nich, kostelík sv. Martina, stával v místě dnešní sněmovny, byl postaven v roce 1416 a zbořen až na přelomu 17. a 18. století.

V popředí vlevo je zde vidět roh domu čp. 172, v jehož omítce je dnes „obnažen“ starý název ulice ve znění Pětikostelská. Je to pozdně barokní stavba z 18. století, která nahradila zbořený dům gotického původu. Dvoupatrový dům za ní (čp. 171, označovaný jako palác Schützenů) míval český název „U kominíků“, ale patřil šlechtě s cizojazyčnými jmény. Podle Rutha býval hrabat Harbuval-Chamaré a potom hraběnky Bilandt-Rheidtové, zatímco podle dalšího zdroje, knihy Emanuela Pocheho „Prahou krok za krokem“, bylo pořadí vlastníků právě opačné. Až za tímto domem je dům „U Fünfkirchenů“, který dal ulici původní jméno, zde ale už vidět není.

Výrazně žlutý dům, který je na obraze uprostřed, je čp. 165 „U zlaté labutě“. Jeho historie je známa od 15. století, současnou vnější podobu vynikající mnoha ušlechtilými štíty mu však dala renesanční přestavba v roce 1589. V letech 1958‒1959 (resp. 1956‒1957) byl nákladně rekonstruován pro moderní bydlení. Za tímto domem stoupá doprava úzká ulička U zlaté studně, na jejímž konci je dům téhož jména, v němž byla proslulá terasová restaurace s vyhlídkou na Prahu. Při složité a nákladné rekonstrukci, která proběhla v letech 1993‒1998, byl původní dům v podstatě nahrazen novostavbou.

Vpravo je zde vidět ještě dům čp. 164. Na jeho místě býval středověký dům „Turkova hlava“, dnešní dům raně barokní je ze 17. století. V roce 1903 byl secesně upraven architektem Josefem Fantou, který byl tehdy jeho majitelem. Na fotografii je částečně zakryt stromy, snad těmi, které jsou na obraze, ale za sto let zmohutnělými.

Od roku 1891 má ulice i náměstí jediný název Sněmovní – podle Sněmovny, která zaujímá pravou stranu ulice. Je to palác, zbudovaný v letech 1695‒1701 (uváděno je také 1695‒1720) hrabětem Maxem Thunem na místě pěti středověkých domů. V paláci je obrovský sál, který byl vymalován freskami J. M. Rottmayera s výjevy z Trojské války. Od roku 1779 v něm bylo divadlo Pasquala Bondiniho, které v roce 1794 vyhořelo a sál byl zničen. Potom, v roce 1801, získali objekt čeští stavové a během dvou let ho za řízení Ignáce Aloise Palliardiho přestavěli na sněmovnu.

Za první republiky v paláci zasedal senát, v době nedávné Česká národní rada a dnes je zde sídlo Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky, pro jejíž potřeby byl palác upraven do roku 1996. Na jeho průčelí byla umístěna pamětní deska, která připomíná, že se zde dokonal revoluční převrat protirakouský, 28. října 1918 se zde ujal Národní výbor samosprávy v zemi české a 14. listopadu 1918 zde byl zvolen T. G. Masaryk prvním československým prezidentem.

Nahoře jsou vidět objekty tvořící východní část Pražského hradu. Vpravo je to dům Lobkovický a vlevo část Tereziánského ústavu šlechtičen, o němž byla zmínka už u dvojice č. 1. Tato budova kdysi mívala pět věží s renesančními cibulovitými báněmi, což lze zjistit např. na staré rytině z roku 1598. Při tereziánské přestavbě Hradu v 18. století byly tyto věže sneseny a na jejich spodních částech byly zřízeny terasy, z nichž jedna je dobře vidět na Jansově obraze a za holými větvemi stromů trochu i na fotografii.

7 Židovská radnice

1896

15. 8. 2000

Židovskou radnici spolu se Staronovou synagogou a okolní zástavbou zobrazil Jansa v pohledu z tehdejší Rabínské ulice, jejíž pokračování (v pozadí) mělo název Bellelesova. Vysvětlení k těmto názvům, které platily až do asanace Josefova na přelomu 19. a 20. století, je uvedeno u dvojice č. 39.

Stavební vývoj radnice, která je na obraze uprostřed, byl složitý. První zmínky o ní jsou z roku 1541, ale jádro její nejstarší nárožní části tvoří zřejmě obecní židovský dům z konce 13. století. V 70. letech 16. století byla zásluhou bohatého Mordechaje Maisela vystavěna nová budova. Ta v roce 1689 vyhořela a potom byla částečně přestavěna. Snad v souvislosti s tím byla v roce 1704 ještě rozšířena přikoupením středověkého měšťanského domu. V roce 1754 radnici postihl další požár, po kterém byla v letech 1762‒1763 zásadně přestavěna Josefem Schwanitzerem. To je uvedeno v „Památkách“, naproti tomu Ruth píše, že stavitelem byl Vlach Pankracius a uvádí rok 1765 s tím, že je uveden na vstupním portálu. Přestavbou získala radniční budova pozdně barokní podobu s rokokovým členěním fasády. Dominantou radnice je věž s dřevěnou konstrukcí, na níž jsou obyčejné hodiny, zatímco pod nimi na štítu jsou hodiny s hebrejským ciferníkem. Na obraze je radnice ve stavu po opravách prováděných v letech 1855 a 1862. Vlevo vedle radnice, v Červené ulici, je Vysoká synagoga, postavená současně se starou částí radnice po roce 1577, zde však zakrytá synagogou Staronovou.

Staronová synagoga je dnes nejstarší dochovanou synagogou v Evropě. Kdysi bývala nejen modlitebnou, ale také školou a před zřízením radnice i místem, kde se projednávaly veřejné záležitosti. Té současné předcházela stavba starší, která roku 1142 vyhořela a potom byla koncem 13. století na starých základech vystavěna nová – z toho prý pochází název Staronová. Z té doby je její hlavní část – raně gotické dvoulodí, zaklenuté na dva uprostřed stojící pilíře šesti poli pětidílné žebrové klenby, dosahující ve vrcholech výšky devíti metrů. Charakteristický štít z režného cihelného zdiva je z konce 14. století, novější jsou i vnější pilíře a nízké přístavky, takže původní vstupní portál je nyní uvnitř. Ten je označován za nejstarší dochovaný architektonický portál pražský.

Jansa zachytil podobu Staronové synagogy krátce po poněkud nešetrné puristické obnově, provedené roku 1883 Josefem Mockerem a již tehdy kritizované. Její dopady postihly ale hlavně interiér.

Asanace Josefova, která byla zahájena v roce 1883, znamenala pro tato místa dalekosáhlé změny. Původně se uvažovalo i o zboření Židovské radnice a Vysoké synagogy, ale obě tyto stavby nakonec zůstaly zachovány, stejně jako Staronová synagoga, o níž zřejmě nebylo sporu. Všechny ostatní zobrazené domy však byly při asanaci zbořeny. Na pravé straně ulice jsou tedy dnes všechny domy nové.

Staronová synagoga neměla před asanací tak dominantní postavení jako dnes. Jen na východní straně, tam kde je nyní Pařížská třída, byla volná plocha zvaná Červený plácek. Když byly v roce 1903 zbourány domy stojící před ní, byla pohledu odkryta i její severní strana. Na nepravidelném prostranství, které zde vzniklo mezi Maiselovou ulicí a Pařížskou třídou, byl zřízen parčík, v němž je na nízkém kamenném soklu klečící figura Mojžíše. Je to socha z roku 1905, znovu sem osazená v roce 1947.

Po zboření domu za radnicí bylo volné místo využito k jejímu rozšíření. Bylo provedeno v roce 1908 podle projektu Matěje Blechy, který obě budovy sjednotil přenesením rokokových prvků z historické části i na fasádu novostavby. Na jejím portálu je vyznačen letopočet 1908, zatímco na historické části dnes už původní letopočet není. Vzhledem k zalomení ulice není průčelí nové části budovy na současné fotografii vidět, dobře patrná je však její vyšší střecha. Fasáda celé radnice je dnes barevnější a věž je po rekonstrukci provedené v roce 1995. V budově sídlí správa Židovské náboženské obce.

Oboje výše popsané hodiny v době pořízení fotografie stály. Ve skutečnosti bylo v té chvíli několik minut po páté hodině odpolední.

8 Karlova ulice

1897

9. 7. 2000

Karlova ulice, tvořící součást Královské cesty, se asi od14. do17.století nazývala Svatoklimentská, této její části se však také říkalo Nožířská nebo Ševcovská. Naplánu Prahy zroku 1816 je uveden další název – Jezovitská. Jméno Karlova navrhl Karel Havlíček Borovský vroce 1848 povyhlášení konstituce. Dělila se pak ještě naVelkou Karlovu (odKřižovnického náměstí kHusově ulici) aMalou Karlovu (vezbývající části).

Vesměru odKarlova mostu tvoří levou stranu Velké Karlovy ulice Klementinum, zněhož je zde vidět jen roh bočního křídla, vystavěného poroce 1715 Františkem Maxmiliánem Kaňkou. Vtéto jeho části bývala stará jezuitská tiskárna. Umísta, zněhož byl pořízen současný záběr, je boční vstup navnitřní dvůr aodtud doznámé Zrcadlové kaple Zvěstování P.Marie, která je nyní využívána pro pořádání občasných koncertů. ZaKlementinem odbočuje šikmo doleva Seminářská ulice, která se Jansovi stala námětem pro obraz č.23.

Uprostřed je malebný dům čp.175 „Uzlaté studně“. Vznikl namístě někdejšího románského dvorce aprvní zprávy oněm jsou už zroku 1364. Zroku 1401 je zaznamenán jeho název „Upůl zlatého kola“. Toto jméno bylo později přeneseno najiný dům, dále vKarlově ulici, zatímco tento porenesanční přestavbě napočátku 17.století dostal načas jméno „Učervené sesle“. Jeho současná podoba vznikla pospojení se sousedním domem vSeminářské ulici (viz též dvojice č.23) apozdně barokní úpravou, provedenou asi vroce 1769, kdy bylo přistavěno 3. patro. To je zřetelně odděleno oddruhého patra původní korunní římsou se značným vyložením, zatímco dnešní hlavní římsa je výrazně jednodušší.

Průčelí domu má bohatou štukovou výzdobu. Nejvýše, nad sdruženými okny 3. patra, je ležící figura sv.Rosalie, vedle oken je vlevo sv.Ignác avpravo sv.František Xaverský (nebo snad sv.Karel Boromejský). Vúrovni 2. patra je vlevo sv.Václav, vpravo sv.Jan Nepomucký auprostřed P.Marie Boleslavská, korunovaná andělíčky. Nejníže jsou moroví patroni – vlevo sv.Sebastián avpravo sv.Rochus se psem. (Plastika je inspirována legendou, podle níž se sv.Rochus, nakažený morem, uchýlil dolesní samoty apes mu tam přinášel potravu, čímž přispěl kjeho zázračnému uzdravení.)