Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Edice Právo pro každého

JUDr. Petr Novotný, Ph.D, JUDr. Petra Budíková, LL.M., Mgr. Jitka Ivičičová, Mgr. Kristina Kedroňová, JUDr. Ilona Štrosová, LL.M., Mgr. Monika Štýsová

Nový občanský zákoník

Smluvní právo

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5465. publikaci

Realizace obálky Jan Dvořák
Sazba Jan Šístek
Odpovědná redaktorka Ing. Michaela Průšová
Počet stran 232
První vydání, Praha 2014

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2014

ISBN 978-80-247-5164-1

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

Podle sazby e-knihu ve formátu EPUB vytvořil Jan Šístek

ISBN 978-80-247-9141-8 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-9142-5 (ve formátu EPUB)

Úvod

Nový občanský zákoník přináší novou právní úpravu právních jednání, tedy takových jednání, kterými se člověk zavazuje, kterými nabývá práva nebo povinnosti. Právním jednáním – dohodou dvou účastníků – je pak také smlouva.

Úprava právních jednání v novém občanském zákoníku vychází ze zásady neformálnosti a zásady autonomie smluvní vůle.

Zásada neformálnosti umožňuje, aby většina právních jednání byla učiněna ústní formou, nebo dokonce mlčky – to znamená, že většina smluv ke své platnosti nebude potřebovat písemnou formu. Písemná forma je předepsána jen ve zvlášť významných případech (např. u dispozic s nemovitostmi) nebo tam, kde si ji strany samy dobrovolně ujednají.

Autonomie smluvní vůle umožňuje, aby si strany ve smlouvě sjednaly vše, na čem se shodnou a co potřebují. Jsou omezeni jedině výslovnými příkazy či zákazy zákona a tím, že jejich jednání nesmí být v rozporu s dobrými mravy. Platí tedy, že co není zakázáno, je dovoleno.

Zásada neformálnosti je úzce spjata se změnou pohledu na neplatnost právních jednání. Zatímco dosavadní právní úprava dávala přednost neplatnosti absolutní, tedy takové, ke které musel soud přihlédnout, i když ji žádná ze stran nenamítala, nový občanský zákoník vychází z neplatnosti relativní. To znamená, že takové (neplatné) jednání bude všemi, tedy i soudem, považováno za platné a závazné, pokud se jeho neplatnosti nedovolá ta strana, která je v daném vztahu chráněna.

Posílení neformálnosti a autonomie smluvní vůle je spojeno s posílením zásady ochrany poctivého jednání, jednání v dobré víře i vyžadování aktivní ochrany vlastních práv.

I ze stručného přehledu je vidět, že smluvní právo doznalo zásadních změn oproti dosavadní úpravě. Tyto změny se budou týkat především toho, jak na smluvní ujednání budou nahlížet soudy – nově musí dát přednost výkladu, který nezakládá neplatnost smlouvy, musí chránit základní zásady a soudit tak, aby zásada: „Daný slib zavazuje a smlouvy mají být plněny,“ vyjádřená v úvodu nového občanského zákoníku, našla svůj odraz také v soudní praxi.

Petr Novotný

1 Právní jednání, forma právních jednání

Právně relevantní skutečnosti, s nimiž je spojen vznik, změna nebo zánik nějakých práv nebo povinností, označujeme jako právní skutečnosti. Právní skutečnosti mohou být závislé na vůli osoby – pak hovoříme o právním jednání, nebo mohou nastat bez vůle jakékoli osoby – pak jde o právní události. Např. k uzavření smlouvy dochází na základě vůle jejích účastníků, tedy na základě jejich právního jednání. Naproti tomu např. čas plyne bez ohledu na naši vůli – plynutí času je právní událost.

i. Právní jednání

Právní jednání je jednání osoby nebo osob, které vyvolává právní následky – vznik, změnu nebo zánik práv či povinností.

Právní následky, které jsou právním jednáním vyvolány, mohou být především vyjádřeny přímo tímto jednáním. Mohou rovněž plynout ze zákona, z dobrých mravů, zvyklostí a zavedené praxe jednajících stran. Je to logické – např. právní následky smlouvy budou v první řadě vyjádřeny přímo ve smlouvě. Je však možné a v praxi velmi časté, že strany nepomyslí na všechny skutečnosti, které mohou v budoucnu nastat. Tím dojde k tomu, že některé otázky svého smluvního vztahu, svých práv a povinností strany ve smlouvě neupraví vůbec. V takovém případě je pak nutno postupovat podle ustanovení zákona a vůli smluvních stran vykládat v souladu se zákonem, dobrými mravy a jejich zavedenou praxí.

Právní jednání se může navenek projevit jako konání (někdo něco dělá nebo něco dává) nebo nekonání (někdo něco opomíjí nebo něco strpí). Právní jednání může mít výslovnou (slovní) podobu, ale může být uskutečněno také jiným způsobem, pokud není pochybnost o tom, co chtěla jednající osoba projevit – např. při koupi zboží samoobslužným způsobem prodávající ani kupující nemusí hovořit, a přesto může dojít (pouhým výběrem a zaplacením zboží, tedy mlčky) k uzavření kupní smlouvy.

Právní jednání musí mít dovolený a mravný efekt, musí odpovídat dobrým mravům a zákonu.

ii. Forma právních jednání

Právní jednání může být učiněno písemně (přísnější forma je písemná s ověřenými podpisy nebo osvědčená notářským zápisem), ústně nebo konkludentně (mlčky). Platné právní jednání musí být zásadně učiněno v té formě, kterou zákon stanoví jako podmínku platnosti, nebo ve formě přísnější.

Pokud jde o formu právního jednání, občanský zákoník naprosto revolučně rozšiřuje možnost právně jednat v ústní formě (tedy uzavřít smlouvu pouze ústně). Písemná forma se striktně vyžaduje pro právní jednání, kterým se zřizuje nebo převádí věcné právo k nemovité věci, a k právnímu jednání, kterým se takové právo mění nebo ruší. Písemná forma je dále vyžadována v těch případech, kdy tak stanoví zákon – např. obchodní společnost je možné založit jen písemným projevem vůle.

Při písemné formě je nutné rozlišovat mezi tím, zda zákon vyžaduje podpis jednajícího, nebo jeho vlastnoruční podpis, případně ověřený podpis. Prostý podpis totiž může být nahrazen tam, kde je to obvyklé, mechanickými prostředky (např. smluvní praxe stran v obchodním styku bude taková, že si budou dodací list potvrzovat jen razítkem bez vlastnoručního podpisu). Písemnost v elektronické podobě lze podepsat elektronickým podpisem.

Pokud je právní jednání dvoustranným nebo vícestranným aktem (typicky smlouva), vyžadují se podpisy na jedné listině výslovně pro právní jednání, kterým se zřizuje, převádí, mění nebo ruší věcné právo k nemovitosti. U ostatních smluv by mohl být podpis každé ze stran učiněn na samostatné listině (např. podpis kupujícího bude na objednávce, podpis prodávajícího na akceptaci objednávky). Důležité samozřejmě je, aby se obě takto samostatně podepsané listiny obsahově nelišily.

Občanský zákoník výslovně připouští zachování písemné formy právního jednání i v případě jednání učiněného elektronicky (e-mailem) nebo jinými technickými prostředky (např. faxem). Podmínkou je, aby zvolená forma umožňovala zachycení obsahu právního jednání a určení jednající osoby. Záznamy údajů o právních jednáních v elektronickém systému musí být spolehlivé, musí se proto provádět systematicky a posloupně a musí být chráněny proti změnám. Občanský zákoník zcela správně reaguje na rozšiřující se uzavírání smluv, zejména kupních smluv, ale také pojistných smluv, smluv o zájezdu apod. s využitím internetu, tedy pouze elektronickou cestou. Pokud je elektronický systém využíván podnikatelem při provozu jeho závodu, nemůže podnikatel proti druhé straně zásadně namítat, že jeho systém je nespolehlivý. Vychází se z principu ochrany dobré víry druhé strany, která v praxi nebude mít zřejmě důvod systému podnikatele nevěřit a uzavření smlouvy elektronickou cestou zpochybnit.

Občanský zákoník dále upravuje, jakým způsobem jedná ten, kdo nemůže číst a psát. Taková osoba se musí s obsahem právního jednání seznámit buď s pomocí přístrojů či speciálních pomůcek, nebo jí s textem seznámí jiná osoba, kterou si zvolí. Tato osoba poté, co byla naznačeným způsobem seznámena s textem listiny, která obsahuje její právní jednání, opatří listinu svým podpisem a pokud není schopna se podepsat, učiní místo podpisu na listině před dvěma svědky rukou nebo jinak své vlastní znamení, ke kterému jeden ze svědků připíše jméno osoby, která takto jednala. Znamení mohou být nejen historicky známé „tři křížky“, ale jakékoli jiné znamení, které si jednající osoba zvolí. Svědkové listinu rovněž potvrdí a v potvrzení uvedou identifikační údaje o své osobě. Svědkové nesmějí mít na jednání, které je obsahem listiny, žádný zájem. Nesmějí jimi být osoby, které jsou nevidomé, neslyšící, němé nebo neznalé jazyka, v němž je listina o právním jednání sepsána. Svědkové listinu musí podepsat a musí být schopni potvrdit jak schopnost osoby, která jednání učinila, právně jednat, tak i obsah jejího jednání.

Pokud by osoba, která nemůže číst a psát, nemohla z nějakého důvodu písemně jednat způsobem popsaným shora, tedy s pomocí dvou svědků, musí mít její písemné jednání formu veřejné listiny, tedy notářského zápisu. Forma notářského zápisu je nezbytná i v případě, kdy zákon vyžaduje, aby byl projev vůle jednající osoby sepsán vlastní rukou. Pokud toho je jednající schopen, opatří notářský zápis svým znamením obdobně jako při jednání potvrzovaném svědky.

Pokud je forma konkrétního právního jednání předepsaná zákonem, je možné jeho obsah změnit projevem vůle v téže nebo přísnější formě. Tak např. kupní smlouvu o koupi nemovitosti je nutné uzavřít v písemné formě s vlastnoručními úředně ověřenými podpisy prodávajícího a kupujícího. Dodatek k této kupní smlouvě musí být sepsán v téže formě nebo ve formě přísnější – tedy např. notářským zápisem (veřejnou listinou). Pokud by forma právního jednání byla sjednána jen na základě dohody stran, je možné obsah jednání změnit i v jiné formě, pokud to ujednání stran nevylučuje.

2 Výklad právních jednání

Právní jednání je jednáním, které způsobuje vznik, změnu nebo zánik práv či povinností. K tomu, abychom mohli určit právní následky právního jednání, musíme toto jednání interpretovat a musíme toto právní jednání podřídit těm zákonným normám, které se na něj vztahují.

i. Pravidla pro výklad právních jednání

Občanský zákoník upravuje pravidla pro výklad právních jednání. Právní jednání se především posuzuje podle jeho obsahu. Důraz se klade na hledisko skutečné vůle jednajících stran, které se upřednostňuje před hlediskem formálním.

Pokud by tedy jednalo například o tzv. zastřené jednání, tj. o případ, kdy by právním jednáním (fiktivním) mělo být zastřeno jiné (skutečné), pak se právní jednání posoudí podle jeho pravé povahy. Tak například pokud osoba v pozici zaměstnavatele uzavře smlouvu o poskytování služeb s osobou v pozici zaměstnance a obsahem této smlouvy je výkon závislého práva, pak se daná smlouva posoudí jako zastřená pracovní smlouva – pochopitelně i se všemi negativními daňovými a odvodovými důsledky.

Právní jednání, ať jsou vyjádřená slovy, či jinak, se musí vždy vykládat podle úmyslu jednající strany (tj. podle toho, co strana sama zamýšlela vyjádřit a čeho zamýšlela dosáhnout), pokud byl její úmysl druhé straně znám nebo pokud o něm druhá strana musela vědět (např. z předsmluvní korespondence a jednání). Pokud by takto nebylo možné vůli jednajícího určit, hodnotil by se projev vůle podle obvyklého významu, tedy významu, jaký by mu zpravidla přikládala osoba v postavení adresáta právního jednání (tedy osoby, jíž je projev vůle určen). Při výkladu projevu vůle se dále bere ohled na praxi zavedenou mezi stranami v právním styku (např. si strany zavedou v obchodním styku, že namísto termínu „objednávka“ budou používat termín „odvolávka“). Důležité je také to, co právnímu jednání předcházelo, i to, jak se strany následně chovaly – tedy jak ony samy projev vůle chápaly a podřizovaly mu své chování.

V praxi se může stát, že strany použijí ve svém projevu výraz, který může být interpretován různým způsobem. V takovém případě by se výraz vykládal k tíži toho, kdo jej použil jako první. Např. si strany sjednají ve smlouvě konkurenční doložku s tím, že strana, která zákaz konkurence poruší, musí druhé straně vydat „majetkový prospěch“, který porušením zákazu konkurence získá. Termín „majetkový prospěch“ pak už není ve smlouvě definován – a je možné jej vykládat jako plnění, které strana získala porušením zákazu konkurence (tržbu), nebo jako zisk, který takto získala (tj. tržbu po odečtení nákladů). Termín by byl vykládán v neprospěch té osoby, která jej ve smlouvě použila jako první.

Tam, kde jde o právní styk s podnikatelem, se výrazu s různým výkladem přisoudí takový význam, s jakým se v daném styku pravidelně používá. Pokud by však druhá strana podnikatelem nebyla, musí ten, kdo se toho dovolává (tedy zpravidla onen podnikatel) prokázat, že druhé straně byl takový význam znám. V právním styku podnikatelů se přihlíží rovněž k obchodním zvyklostem, které se buď obecně, nebo v daném odvětví zachovávají. Aplikaci obchodních zvyklostí může vyloučit ujednání stran nebo zákon, jinak platí, že pravidlo dle obchodních zvyklostí má přednost před zákonným pravidlem (ledaže by šlo o normu, kterou strany nemohou svým ujednáním vyloučit, tedy tzv. kogentní normu). Podnikatel se může obchodních zvyklostí dovolat, pokud prokáže, že druhá strana určitou zvyklost musela znát a byla srozuměna s tím, že se v daném právním vztahu bude postupovat podle této zvyklosti.

ii. Právní jednání vůči nepřítomné osobě

Právní jednání se může uskutečnit mezi přítomnými, nebo může být adresováno nepřítomné osobě.

O právní jednání vůči nepřítomné osobě jde např. v případě, kdy návrh na uzavření smlouvy (nabídka) je druhé straně zasílán sjednaným nebo obvyklým způsobem. Právní jednání vůči nepřítomné osobě působí od okamžiku, kdy jí dojde, tedy kdy je jí projev vůle doručen. Pokud by však adresát vědomě zmařil jeho dojití, platí, že řádně došlo. Toto krátké ustanovení je velmi významné především pro případy, kdy druhá strana bude bránit převzetí písemnosti, která obsahuje nějaké pro ni negativní informace, např. výpověď smlouvy. Podle stávající úpravy pak pro tento případ nastupuje právní fikce (nevyvratitelná), že jí daná písemnost doručena byla a v popisovaném případě tak může začít běžet výpovědní doba. Vždy je vhodné, aby podrobnosti, kdy se listina týkající se např. smlouvy, považuje za doručenou, byly ve smlouvě ujednány.

Pokud se právní jednání týká osoby, která není plně svéprávná (tato osoba je adresátem právního jednání), musí být projev vůle doručen jejímu opatrovníkovi nebo zákonnému zástupci. Pokud by se však jednalo o listinu, jejímž obsahem je jen právní výhoda pro tuto osobu, pak účinky nastávají už okamžikem doručení této osobě.

Písemný projev vůle je odvolatelný za podmínky, že odvolání dojde druhé straně nejpozději současně s původním projevem vůle.

3 Neplatnost a neúčinnost

Jednání, které má nějaké vady, nemusí být vůbec právním jednáním, ale jen jednáním zdánlivým. Může jít o jednání, které je z důvodu svých vad absolutně nebo relativně neplatné nebo je může napadnout věřitel z důvodu relativní neúčinnosti.

i. Zdánlivé právní jednání

Zdánlivé právní jednání je takové, které sice navenek může vykazovat některé znaky právního jednání, ve skutečnosti však právním jednáním není.

Řekli jsme si, že právní jednání je důsledkem projevené vůle jednající osoby. Pokud vůle jednající osoby chybí, nejde o právní jednání – jde o tzv. zdánlivé právní jednání. O zdánlivé právní jednání jde rovněž v případě, že zjevně nebyla projevena vážná vůle, a stejně tak v případě, že nelze ani výkladem zjistit obsah právního jednání pro jeho neurčitost nebo nesrozumitelnost. Ke zdánlivému právnímu jednání se nepřihlíží a nemůže vyvolat právní následky. Jednání, kterému chybí vůle jednající osoby, je např. jednání, k němuž byla osoba donucena fyzickým nebo psychickým násilím. O případ, kdy nebyla projevena vážná vůle, půjde v jednáních, z nichž je očividně zřejmé, že jde o jednání učiněné žertem. Za neurčitou a nesrozumitelnou bude např. považována smlouva, jejíž ustanovení si budou vzájemně odporovat. Pokud by se mělo jednat o zdánlivé právní jednání jen proto, že je neurčité nebo nesrozumitelné, dává občanský zákoník jeho účastníkům možnost, aby si svůj projev vůle dodatečně vyjasnili. Pak se k vadě jednání nepřihlíží a na právní jednání se díváme jako na platné od samého počátku.

ii. Neplatnost právních jednání

Občanský zákoník zcela nově, oproti dosavadní úpravě, přistoupil ke konstrukci neplatnosti právních jednání. Snaží se opustit dosavadní pozitivismus a formalismus, který vedl v mnoha případech k prohlášení právního úkonu za absolutně neplatný, aniž by takovou námitku kterákoli strana namítala.

Tak např. byly za neplatné prohlášeny smlouvy o nájmu bytu nebo o nájmu nebytového prostoru, pokud byly uzavřeny před nabytím právní moci kolaudačního rozhodnutí. Taková aplikace soukromého práva přitom ani nebyla společností vyžadována a naopak mohla vést k přesvědčení o nespravedlnosti soudního rozhodnutí. Tyto nedostatky chce nový občanský zákoník odstranit.

V první řadě proto vychází ze zásady priority výkladu smluv, který nezakládá jejich neplatnost, jak opakovaně judikoval Ústavní soud ČR. Občanský zákoník výslovně ukládá, že na právní jednání je třeba spíše hledět jako na platné než jako na neplatné.

Pokud by mělo neplatné právní jednání náležitosti jiného právního jednání, které je platné, platí toto jiné právní jednání, pokud odpovídá vůli jednajících stran. Tak např. smlouva o zápůjčce (podle dosavadní úpravy označená jako smlouva o půjčce) je reálným kontraktem, který je uzavřen předáním zastupitelných věcí (peněz) zapůjčitelem (tedy věřitelem) vydlužiteli (tedy dlužníkovi). Pokud by tedy strany uzavřely smlouvu o zápůjčce, kterou by si teprve sjednaly, že zapůjčitel do nějaké doby zapůjčí finanční obnos vydlužiteli, nejednalo by se o platně uzavřenou smlouvu o zápůjčce – ta by mohla vzniknout až odevzdáním finančních prostředků vydlužiteli. Dosavadní judikatura hodnotila takovou smlouvu (o půjčce) jako neplatnou. Podle nového občanského zákoníku bude nutné zkoumat, zda uzavřená neplatná smlouva o zápůjčce není ve skutečnosti platnou smlouvou o úvěru, která už není koncipována jako reálný kontrakt, ale právě jako závazek úvěrujícího (věřitele) poskytnout finanční obnos úvěrovanému (dlužníkovi).

Pokud by se neplatnost týkala jen jedné části právního jednání, oddělitelného od ostatních, je neplatnou jen tato část. Podmínkou pro takový postup ale je, že by k právnímu jednání došlo i bez této neplatné části a i tehdy, pokud by jednající strana včas rozpoznala její neplatnost. Například pro případ, že by jako neplatné bylo posouzeno smluvní ujednání o úrocích z prodlení (zejména v případě, že by sjednaná výše úroků z prodlení byla v rozporu s dobrými mravy), byla by zbývající smluvní ujednání platná. Soud navíc může neplatnost, týkající se množstevního, časového, územního nebo jiného rozsahu, zhojit tak, že tento rozsah změní. Při svém rozhodnutí musí dbát na to, aby změněný rozsah odpovídal spravedlivému uspořádání práv a povinností stran. Není přitom vázán návrhy stran. Např. v popsaném případu neplatnosti ujednání o úrocích z prodlení může soud výši úroků z prodlení upravit tak, aby byla v souladu s dobrými mravy, a tudíž se spravedlivým uspořádáním práv a povinností stran smlouvy.

Důvodem neplatnosti právního jednání nemohou být chyby v psaní a počtech, pokud je jeho význam nepochybný.

Občanský zákoník zakotvuje zásadu, že nikdo nesmí těžit z vlastního protiprávního jednání. Neplatnost právního jednání proto nemůže namítnout osoba, která sama neplatnost jednání způsobila (např. nejednala stanovenou formou nebo text smlouvy, který ona sama vyhotovila a předložila druhé straně, nezakládá platnou smlouvu). Tato osoba nemůže ani uplatnit pro sebe výhodu z neplatného jednání, a naopak je povinna nahradit škodu druhé straně, která o neplatnosti nevěděla. Toto pravidlo se může použít jen u právních jednání relativně neplatných, tedy takových, kde se jednání považuje za neplatné až v okamžiku, kdy se neplatnosti oprávněná osoba dovolá. K absolutní neplatnosti jednání (viz níže) se totiž přihlíží vždy, i bez návrhu účastníků.

Hlavní důvody neplatnosti

Hlavními důvody neplatnosti právního jednání jsou rozpor s dobrými mravy nebo rozpor se zákonem, zde ovšem za podmínky, že smysl a účel zákona neplatnost právního jednání vyžaduje. Důsledkem bude, že neplatnost nebude zakládat jakýkoli nesoulad právního jednání se zákonem; k neplatnosti dojde jen tehdy, pokud to bude v souladu se smyslem a účelem zákona. Důvodem neplatnosti je i skutečnost, že plnění, které je předmětem právního jednání, je objektivně nemožné.

Důvody neplatnosti mohou spočívat také v osobě jednajícího – neplatné je jednání osoby, ke kterému nebyla způsobilá, buď z důvodu nezletilosti, nebo omezení svéprávnosti. Takto je neplatné také jednání osoby, která sice není ve své svéprávnosti omezena, ale v daném případě jednala v duševní poruše, která ji činila neschopnou právně jednat.

Právní jednání může být neplatné také proto, že nebylo učiněno ve formě, kterou vyžaduje zákon, nebo kterou si strany ujednaly. Strany však mohou tuto vadu dodatečně zhojit tím, že jednání „zopakují“ v předepsané formě. Pokud požadovaná forma plyne jen z ujednání stran, je možné namítnout neplatnost pro nedostatek formy jen do doby, než bude dle neplatně sjednané smlouvy plněno. Stejné pravidlo se použije v případě, že forma jednání je předepsaná ustanoveními části čtvrté nového občanského zákoníku, která upravuje tzv. relativní majetková práva, tedy především závazkové právo (smlouvy, odpovědnost za škodu apod.).

Neplatné může být také jednání, kdy osoba jedná v omylu. Omyl se může týkat obsahu smlouvy, protistrany apod. Pokud se omyl týká jen vedlejší okolnosti, zůstane jednání platné a ta osoba, která byla uvedena v omyl, má právo na přiměřenou náhradu vůči osobě, která omyl způsobila (původce omylu). Pokud by však omyl jednající osoby byl vyvolán lstí, je jednání neplatné vždy, tedy i v případě, že se týká jen nějaké vedlejší okolnosti.

Neplatnost z důvodu omylu nelze namítat, pokud omyl vyvolala třetí osoba, která nebyla účastníkem právního vztahu, jehož se omyl týká. Toto pravidlo však neplatí v případě, že druhý účastník právního vztahu měl na činu třetí osoby podíl nebo o vyvolání omylu věděl nebo vědět musel. V takovém případě se totiž i tento účastník právního vztahu považuje za původce omylu.

Následky neplatnosti

Právní teorie rozlišuje mezi neplatností relativní a absolutní. Rozdíl mezi oběma typy neplatnosti je v tom, zda jde o neplatnost, kterou musí namítnout oprávněná osoba, jinak se k ní nepřihlíží (relativní neplatnost), nebo neplatnost, ke které se přihlíží vždy, bez ohledu na to, zda se jí někdo dovolal (neplatnost absolutní). Nový občanský zákoník preferuje neplatnost relativní. Za absolutně neplatná považuje především jednání, která se zjevně příčí dobrým mravům nebo odporují zákonu a zjevně narušují veřejný pořádek. Absolutně neplatná jsou rovněž jednání, která zavazují k plnění od počátku nemožnému. Další případy absolutní neplatnosti jsou upraveny v části věnované relativním majetkovým právům (a zpravidla jsou uvozeny slovy, že k takovému jednání „se nepřihlíží“). Jedním ze zakázaných ujednání je ujednání, kterým se strana vzdává všeobecně námitek proti platnosti smlouvy. K takovému ujednání, pokud by eventuálně bylo ve smlouvě obsaženo, se ze zákona nepřihlíží (je tedy absolutně neplatné).

iii. Relativní neúčinnost

Vedle absolutní a relativní neplatnosti upravuje občanský zákoník také relativní neúčinnost (podle dosavadní terminologie odporovatelnost).

Jedná se o případy, kdy dlužník učiní nějaké jednání v úmyslu zmařit splnění vykonatelné pohledávky svého věřitele (zkrátit věřitele). Věřitel má v takovém případě právo domáhat se toho, aby soud vyslovil, že jednání dlužníka je vůči němu právně neúčinné – tedy že věřitel má právo uspokojit se z toho majetku, kterého se dlužník tímto relativně neúčinným úkonem zbavil. Neúčinnosti jednání dlužníka se věřitel domáhá tzv. odpůrčí žalobou.

Lhůta pro podání odpůrčí žaloby je stanovena odchylně pro různé případy relativní neúčinnosti. V první řadě může věřitel podat odpůrčí žalobu do pěti let od okamžiku, kdy k napadanému právnímu jednání dlužníka došlo, byl-li úmysl dlužníka zkrátit věřitele druhé straně znám. V tomto případě tedy musí věřitel tvrdit a prokázat, že dlužník jednal v úmyslu zkrátit věřitele a druhé straně (tedy zpravidla osobě, která nabyla něco z dlužníkova majetku), musel být jeho úmysl znám. Dále se může věřitel dovolat neúčinnosti jednání dlužníka, kterým v posledních dvou letech věřitele zkrátil, pokud druhé straně, podle všech objektivních okolností, musel být dlužníkův úmysl znám. Zde by tedy věřitel prokazoval objektivní okolnosti, z nichž plyne závěr, že druhá strana musela znát dlužníkům úmysl zkrátit věřitele. Pokud by šlo o jednání, k němuž došlo v posledních dvou letech mezi dlužníkem a osobou jemu blízkou, obrací se důkazní břemeno – to nese ona osoba blízká a pokud by se chtěla důsledkům neúčinnosti jednání dlužníka vyhnout, musela by prokázat, že jí dlužníkův úmysl zkrátit věřitele znám nebyl a ani nemusel být. Věřitel se dále může dovolat neúčinnosti kupní nebo směnné smlouvy, pokud druhá strana musela poznat, že dlužník mrhá svým majetkem. Bez ohledu na to, jak dalece mohl druhý účastník smlouvy poznat úmysl dlužníka zkrátit věřitele, se může věřitel domáhat neúčinnosti bezúplatných právních jednání dlužníka učiněných v posledních dvou letech. Výjimku představují případy, kdy se jednalo o bezplatné plnění zákonné povinnosti (např. výživné), obvyklé příležitostné dary, dary na veřejně prospěšné účely v přiměřené výši nebo plnění, jehož důvodem byl mravní závazek nebo které je vzhledem ke všem ohledům slušné jednání.

Obdobně jako při neúčinnosti jednání dlužníka se může věřitel domáhat také neúčinnosti opomenutí dlužníka, pokud v důsledku tohoto opomenutí dlužník pozbyl své majetkové právo, nebo kterým dlužník umožnil jiné osobě vznik, zachování nebo zajištění jejího majetkového práva vůči osobě dlužníka – může jít např. o uznání dluhu, zřízení zástavního práva apod. Neúčinnost může věřitel namítat také vůči odmítnutí dědictví ze strany dlužníka, pokud dědictví nebylo předluženo.

Uvedli jsme, že věřitel se může dovolat neúčinnosti jednání dlužníka, kterým dochází ke zkrácení jeho vykonatelné pohledávky. Vykonatelnou se však pohledávka věřitele stane až v okamžiku, kdy je přiznaná exekučním titulem, zpravidla pravomocným soudním rozhodnutím. Co však dělat v případě, že věřitel má sice pohledávku, ale ta dosud není vykonatelná, dlužník se dopustí jednání, kterým věřitele zkrátí, a věřitel má obavy, že než mu jeho pohledávka bude přiznaná pravomocným soudním rozhodnutím, uplyne lhůta, po kterou se může neúčinnosti dlužníkova jednání dovolat? V takovém případě si věřitel může vyhradit právo dovolat se neúčinnosti právního jednání dlužníka. Tuto výhradu však musí oznámit tomu, vůči komu se může neúčinnosti dovolat, prostřednictvím notáře, exekutora nebo soudu. Pak věřiteli po dobu, než se jeho pohledávka stane vykonatelnou, neběží lhůta pro dovolání se neúčinnosti daného jednání.

Pasivně legitimovaným ve sporu o neúčinnost právního jednání dlužníka, tedy tím, proti komu podává věřitel odpůrčí žalobu, je ten, kdo s dlužníkem právně jednal, kdo z právního jednání dlužníka nabyl přímý prospěch a dále dědic nebo právní nástupce takové osoby.

Uvedli jsme, že neúčinnost právního jednání dlužníka zakládá právo věřitele uspokojit svou pohledávku z toho, co z dlužníkova majetku takto ušlo. Pokud to není možné (např. proto, že povinná osoba dále tento majetek zcizila nebo zkonzumovala), náleží věřiteli odpovídající náhrada. Pokud by vůči povinné osobě uplatnilo své nároky z neúčinnosti jednání dlužníka více věřitelů, je plnění povinné osoby v souhrnu omezeno na to, co tato osoba z dlužníkova majetku získala.

V případě, že se neúčinnost bude týkat věci zapsané ve veřejném seznamu, např. věřitel bude napadat neúčinnost převodu nemovitosti zapsané v katastru nemovitostí, může věřitel požádat o zápis dovolání se neúčinnosti do tohoto seznamu. K žádosti musí věřitel doložit odpůrčí žalobu a důkaz o jejím podání. Pokud by soud následně vyslovil neúčinnost jednání dlužníka, má rozsudek účinky nejen vůči osobě, se kterou dlužník jednal (na kterou převedl nemovitost), ale také vůči všem osobám, které věc či právo nabyly po provedení poznámky o podání odpůrčí žaloby – tyto osoby už nejsou chráněny svou dobrou vírou.

4 Počítání času, promlčení aprekluze

Právní události jsou takové skutečnosti, které nastávají nezávisle na vůli jakékoli osoby, apřesto vyvolají právní následky– vjejich důsledku vznikají, mění se nebo zanikají práva apovinnosti. Typickým příkladem právní události je čas. Občanský zákoník proto upravuje jak význam času, tak rovněž pravidla pro počítání času. Přitom rozlišuje mezi lhůtou adobou.

i. Význam času

Čas je nejvýznamnější právní událostí, plyne bez ohledu na vůli stran amá zásadní význam pro určení doby, kdy právo vzniklo, stalo se dospělým (splatným), promlčelo se apod.

Občanský zákoník upřesňuje určení času. Sama důvodová zpráva hovoří okonstrukci „nulté hodiny“. Pokud je určitý den tím dnem, kdy právo nebo povinnost vzniká nebo se nabývá, je rozhodujícím časovým okamžikem počátek tohoto dne, tedy 0.00 hod. daného dne. Pokud mají vurčitý den právo nebo povinnost zaniknout, zanikají koncem tohoto dne, tedy ve 24.00 hod. daného dne. Pokud by mělo dojít současně kzániku ivzniku práva, tedy zánik práva pro jednu stranu by způsoboval vznik práva pro druhou stranu, je rozhodujícím časem konec daného dne.

Pokud je určené datum dnem, kdy nebo do kdy má být vykonáno právo nebo splněna povinnost, vyžaduje občanský zákoník, aby se tak stalo vobvyklou denní dobu. Obvyklou denní dobou bude rovněž standardní provozní doba podnikatele. Je to logické, vsoukromoprávních vztazích nemůže účastník daného vztahu důvodně očekávat, že mu bude protistrana kdispozici 24 hodin denně. Odchylná úprava může vyplývat ze zvyklostí, zavedené praxe stran nebo ze zvláštních okolností daného případu. Odchylné pravidlo si mohou samozřejmě strany isvobodně dohodnout.

Lhůty adoby

Občanský zákoník rozlišuje mezi dobou alhůtou. Doba je časový úsek, jehož uplynutím bez dalšího zaniká právo nebo povinnost, nevyžaduje se ktomu nic dalšího. Lhůta je časový úsek stanovený kuplatnění práva dané osoby, ať už toto právo musí být uplatněno udruhé strany, usoudu nebo jiného orgánu. Proto se tedy používá termín výpovědní doba, záruční doba nebo promlčecí lhůta, prekluzivní lhůta.

Změna vosobě dlužníka nebo věřitele nemá na běh doby ani běh lhůty vliv.

Pravidla pro počítání času

Občanský zákoník upravuje rovněž pravidla pro počítání času. Především stanoví, že lhůta či doba určená podle dnů, začíná běžet dnem, který následuje po skutečnosti rozhodné pro její počátek.

Příklad

Ve smlouvě může být např. sjednáno, že nedostatky ve faktuře musí adresát uplatnit uvystavovatele ve lhůtě pěti dnů od jejího doručení afaktura byla doručena 10. listopadu stanovená lhůta, začne běžet 11. listopadu askončí 15. listopadu (zpravidla uplynutím obvyklé denní doby, nejpozději ve 24.00 hod. tohoto dne).

Pokud je lhůta či doba určená podle týdnů, měsíců nebo let, připadá její konec na den, který se pojmenováním (ulhůty určené vtýdnech) nebo číslem (ulhůty určené vměsících aletech) shoduje se dnem, kdy nastala skutečnost rozhodující pro počátek lhůty nebo doby.

Příklad

Pokud bylo např. sjednáno, že výpovědní doba činí tři měsíce apočíná běžet prvním dnem měsíce následujícího po doručení výpovědi druhé straně, apokud byla výpověď doručena 19. března, začíná výpovědní doba běžet 1. dubna askončí 1. července (protože jde odatum, které se shoduje sčíselným označením data rozhodného pro začátek běhu doby), anikoli už 30. června, jak je někdy vlaické veřejnosti chybně interpretováno. Pokud by měla lhůta či doba podle uvedeného pravidla skončit vden, který vdaném kalendářním měsíci není (např. 30. února nebo 31. listopadu), končí lhůta/doba posledním dnem daného kalendářního měsíce.

Pokud by byla lhůta nebo doba určena jako polovina měsíce, jde o15 dnů. Středem měsíce je pak jeho patnáctý den. Pokud by byla lhůta určena jako jeden či více měsíců ačást měsíce (např. tři apůl měsíce, pět měsíců ajeden týden nebo jeden měsíc apět dnů), počítá se napřed lhůta určená na celé měsíce ateprve poté lhůta určená jako část měsíce.

Pokud by poslední den lhůty (nikoli tedy doby!) připadl na sobotu, neděli nebo svátek, platí, že posledním dnem lhůty je nejblíže následující pracovní den. Pokud by šlo odobu, tedy např. doba nájmu by byla sjednaná do určitého dne, který by připadl na sobotu, neděli nebo svátek, neprodlužovala by se doba nájmu do nejbližšího pracovního dne, ale skončila by ve stanovený den.

Pokud by lhůta nebo doba byla určená ve výjimečných případech vjednotkách kratších než jeden den, tedy vhodinách, minutách apod., počítá se od okamžiku, kdy začne, do okamžiku, kdy skončí. Toto bude platit ivpřípadě, že lhůta určená vkratších jednotkách přitom přesahuje jeden den– tak se tedy bude např. odlišně počítat doba vdélce 48 hodin adoba vdélce dvou dnů.

ii. Promlčení aprekluze

Promlčením se zpráva stává naturální obligace, povinná strana může promlčený dluh splnit dobrovolně, ale pokud vznese námitku promlčení, nemůže jí soud uložit povinnost dluh splnit. Kpromlčení tak soud přihlédne, jen když povinná strana promlčení namítne. Naproti tomu prekluzí právo zaniká anemůže být přiznáno soudem– kprekluzi musí soud přihlédnout zmoci úřední, ibez návrhu stran.

Promlčecí lhůta

Promlčecí lhůta je časový úsek, po který může věřitel uplatnit své právo usoudu nebo jiného stanoveného orgánu veřejné moci. Jeho uplynutím se pohledávka věřitele stává naturální obligací adlužník se může zbavit své povinnosti plnit dluh, pokud vznese námitku promlčení.

Právo se promlčí, pokud nebylo vykonáno vpromlčecí lhůtě. Pokud je právo promlčeno, dlužník není povinen plnit. Pokud však dlužník plní promlčený dluh (bez ohledu na to, zda ví, že je dluh promlčený, nebo to neví), nemůže požadovat jeho vrácení. Přijetí promlčeného dluhu nepředstavuje na straně věřitele bezdůvodné obohacení.

Vzhledem ktomu, že občanský zákoník se snaží rozlišovat mezi termíny lhůta (časový úsek určený kvykonání nějakého práva) adoba (jejímž uplynutím právo vzniká nebo zaniká bez dalšího), používá se nově termínu promlčecí lhůta (anikoli promlčecí doba).

Promlčení bere soud vúvahu jen vpřípadě, že vřízení před soudem dlužník uplatní námitku promlčení, tedy dovolá se promlčení. Nikdo se předem nemůže vzdát práva uplatnit námitku promlčení.

Pokud jde ovzájemná práva apovinnosti ze smlouvy, která byla neplatná nebo byla zrušena, astrany jsou si proto povinny navrátit, co si navzájem plnily, přihlédne soud knámitce promlčení jen za podmínky, že by ji mohla uplatnit také druhá strana.

Pokud jde opráva, která podléhají promlčení, rozlišuje občanský zákoník mezi dvěma skupinami. Vprvní skupině jsou majetková práva, ata se promlčují vždy, ledaže by promlčení zákon vylučoval. Vdruhé skupině jsou ostatní (tedy nikoli majetková– osobní) práva, která se promlčují pouze vpřípadě, že tak zákon stanoví výslovně.

Základní osobní práva jsou právo na život adůstojnost, jméno, zdraví, vážnost, čest, soukromí. Tato aobdobná osobní práva se nepromlčují. Promlčení však podléhá právo na odškodnění (na odčinění újmy způsobené na těchto právech). Pokud tedy někdo protiprávně zasáhl např. do práva na jméno, vážnost nebo čest jiné osoby (poškozeného), může se poškozený kdykoli domáhat toho, aby se původce zásahu zdržel pokračování vzásahu, protože jeho osobní právo se nepromlčelo. Pokud byl však zásah jednorázový azpůsobil poškozenému újmu, vzniká poškozenému nárok na odčinění újmy, který může mít nemajetkovou, nebo majetkovou povahu. Újmu je možné odčinit omluvou, uvedením nepravdivé informace na pravou míru, finančním zadostiučiněním apod. Toto právo na odčinění újmy už promlčení podléhá.

Nepromlčuje se právo na výživné jako celek, promlčují se však jednotlivé splátky výživného.

Mezi další nepromlčitelná práva patří vlastnické právo, právo domáhat se rozdělení společné věci, právo na zřízení nezbytné cesty aprávo na vykoupení reálného věcného břemene. Nepromlčitelnost vlastnického práva je garantována Listinou základních práv asvobod. Právo domáhat se rozdělení společné věci budou mít nejčastěji její spoluvlastníci, ale také (nově) spoludědici. Právo na zřízení nezbytné cesty bude logicky trvat, dokud bude existovat potřeba této cesty. Reálné břemeno zavazuje vlastníka věci, která je tímto břemenem zatížená, aby něco konal ve prospěch osoby, která je zreálného břemena oprávněná (tím se liší od služebnosti, která vlastníka nutí jen něco strpět). Proto má vlastník zatížené věci právo se ztohoto reálného břemene vykoupit. Právo na vykoupení pak trvá po celou dobu trvání reálného břemene.

Zástavní právo se nemůže promlčet dříve, než se promlčí pohledávka, která je tímto zástavním právem zajištěna. Naopak samotné promlčení pohledávky nebrání věřiteli, aby se ze zástavy uspokojil. Vpřípadě, že je zástavní právo zřízeno kmovité věci, nepromlčí se po celou dobu, kdy má zástavní věřitel zástavu usebe, popř. po dobu, kdy ji pro něj opatruje třetí osoba. Pokud bylo zástavní právo zapsáno do veřejného seznamu (např. katastru nemovitostí) nebo do rejstříku zástav, promlčí se po deseti letech. Vostatních případech se promlčí vobecné promlčecí lhůtě. Obdobná pravidla platí také pro zadržovací právo.

Pohledávka může být zajištěna zajišťovacím převodem práva (fiduciární cesí). Vtakovém případě nabývá zajištěný věřitel právo srozvazovací podmínkou, že dlužník splní svůj dluh. Pokud dlužník dluh nesplní, stává se převod práva nepodmíněným. Promlčení takto zajištěné pohledávky pak není důvodem pro zpětný převod práva osobě, která toto zajištění věřiteli poskytla. Je tomu tak proto, že dluh, byť jako naturální, trvá– astejně tak trvá povinnost věřitele splnění dluhu přijmout.

Vpraxi se může stát, že mají strany proti sobě vzájemné pohledávky adluhy. Těsně před uplynutím promlčecí lhůty může jedna ze stran podat žalobu anež se druhá strana opodání žaloby dozví, může být její pohledávka promlčena. Proto občanský zákoník umožňuje, aby jako obranu proti právu jedné strany uplatnila druhá strana své právo, byť promlčené, pokud se obě práva vztahují ke stejné smlouvě (např. tak proti sobě jdou právo prodávajícího na zaplacení doplatku kupní ceny aprávo kupujícího na slevu zkupní ceny zdůvodu reklamovaných vad předmětu koupě), případně kněkolika smlouvám účelově na sobě závislých. Stejně tak se může ipo uplynutí promlčecí lhůty dovolat vtakovém sporu strana práva na započtení svého (promlčeného) práva proti právu uplatněnému druhou stranou, ato za podmínky, že by mohla promlčení namítnout už vminulosti kdykoli předtím, než promlčecí lhůta uplynula. Podmínkou tedy je, že protinárok druhé strany, který má být předmětem započtení, vznikl před promlčením práva první strany.

Pokud dojde kpromlčení práva, které je zapsáno ve veřejném seznamu nebo vrejstříku zástav, je osoba, která na tom má právní zájem, oprávněna požadovat, aby ten, kdo veřejný seznam nebo rejstřík zástav vede, toto promlčené právo vymazal. Promlčené právo zapsané vkatastru nemovitostí tak bude vymazávat příslušný katastrální úřad, promlčené právo zrejstříku zástav bude vymazávat notář. Výmazem práva pozbyde materiální publicitu– nikdo se nebude moci dovolávat dobré víry vexistenci tohoto promlčeného práva. Vpřípadě, že zánik daného práva je konstitutivně vázán na výmaz zdaného veřejného seznamu nebo rejstříku, zanikne dané právo až tímto výmazem.

Počátek promlčecí lhůty

Občanský zákoník se zabývá přesným vymezením okamžiku počátku promlčecí lhůty, tedy okamžiku, od něhož se začíná promlčecí lhůta počítat.

Pokud jde oprávo vymahatelné uorgánu veřejné moci (standardně usoudu), začíná promlčecí lhůta běžet ode dne, kdy toto právo mohlo být uplatněno poprvé. Tento den je určen jako den, kdy se oprávněná osoba dozvěděla ookolnostech rozhodných pro počátek běhu promlčecí lhůty nebo kdy se onich dozvědět měla amohla. Zákonodárce na jedné straně chrání subjektivní práva jednotlivce, protože vědomost omožném uplatnění práva vyžaduje pro počátek promlčecí lhůty, na druhé straně však nechrání ty, kteří se osvá práva aktivně nestarají, aproto pro počátek promlčecí lhůty není rozhodující vědomost faktická, ale postačuje vědomost možná.

Promlčecí lhůta upohledávky na splnění peněžního dluhu (vrácení zápůjčky, zaplacení kupní ceny apod.) tak počne běžet ode dne splatnosti (dospělosti) dluhu. Věřitel totiž nepochybně ví či vědět měl amohl, kdy se jeho pohledávka stala splatnou.

Upráva na náhradu škody začíná promlčecí lhůta běžet ode dne, kdy se poškozený dozvěděl otom, že mu vznikla škoda akdo je kjejí náhradě povinen. Stejné pravidlo se použije upráva na náhradu nemajetkové újmy. Speciálním případem je počátek promlčecí lhůty upráva na náhradu škody způsobené vadou výrobku, která počíná běžet ode dne, kdy se poškozený dozvěděl oškodě, ovadě aototožnosti výrobce. Právo na vydání bezdůvodného obohacení se začíná promlčovat od okamžiku, kdy se poškozený dozvěděl, že kbezdůvodnému obohacení došlo aotom, kdo je osobou povinnou kvydání bezdůvodného obohacení. Občanský zákoník vuvedených zvláštních případech považuje za rozhodný okamžik běhu promlčecí lhůty vědomost na straně poškozeného. Ve shodě spředcházejícím ustanovením je nutné termín „vědomost“ vykládat šířeji apovažovat za něj okamžik, kdy se poškozený ookolnostech relevantních pro počátek promlčecí lhůty skutečně dozvěděl nebo se onic dozvědět měl amohl.

Právo na náhradu újmy na zdraví nezletilého, který není plně svéprávný, se začne promlčovat teprve od okamžiku, kdy nezletilý dosáhne plné svéprávnosti (tedy zpravidla jeho zletilostí). Pokud by plné svéprávnosti nenabyl kdatu zletilosti, začíná promlčecí lhůta běžet nejdříve od okamžiku, kdy mu po dovršení zletilosti bude jmenován opatrovník. Současně však platí obecné omezení počátku běhu promlčecí lhůty unáhrady újmy na zdraví (tj. vědomost poškozeného otom, že mu vznikla újma aoosobě, která za ni odpovídá).

Pokud má být dluh plněn ve splátkách (dílčích plněních), promlčuje se každá splátka samostatně apromlčecí lhůta začíná běžet vždy ode dne splatnosti dané splátky (ode dne její dospělosti). Vpřípadě, že se zdůvodu prodlení se splacením některé splátky dluhu stane splatným celý dluh, počíná se dnem prodlení stouto splátkou promlčovat celý dluh. Obdobně je postupováno vpřípadě, že jednotlivými dílčími plněními dluhu nejsou peněžité splátky, ale nějaké nepeněžité plnění.

Pro případ promlčení práva na vydání peněžních prostředků uložených na účtu nebo uložených jako vklad bylo do současné doby diskutováno, jaká skutečnost byla pro počátek promlčecí lhůty rozhodující. Nový občanský zákoník tyto pochybnosti odstraňuje avýslovně zakotvuje, že právo na vydání peněžních prostředků zúčtu nebo vkladu se počíná promlčovat ode dne zániku smluvního závazku (tj. den, kdy zanikly závazky ze smlouvy oúčtu nebo ovkladu, kromě závazku na vydání peněžního zůstatku).

Zvláštní úprava počátku promlčecí lhůty je stanovena upráva vzniklého zdůvodu celkového zničení nebo ztráty dopravované věci. Ta počíná běžet dnem, kdy měla být zásilka příjemci doručena. Pokud byla zásilka jen poškozena nebo pokud byla doručena opožděně, začíná promlčecí lhůta běžet ode dne skutečného doručení zásilky. Oproti dosavadní úpravě se však opouští rozdílné stanovení délky promlčecí lhůty upráv vzniklých zničením, ztrátou, poškozením nebo opožděným dodáním zásilky (do 31. 12. 2013 činila jen jeden rok) anyní platí ina tyto případy obecná promlčecí lhůta.

Upráva na pojistné plnění začíná promlčecí lhůta běžet až za jeden rok ode dne, kdy kpojistné události došlo. Pro počátek běhu promlčecí lhůty není rozhodující, zda jde opřímé právo na pojistné plnění poškozeného proti pojistiteli (tedy např. upráva ze životního pojištění), nebo zda jde opřípad, kdy pojištěný nahradil ztitulu své zákonné nebo smluvní povinnosti škodu vzniklou poškozenému anyní požaduje na pojišťovně úhradu toho, co sám poškozenému plnil (upráv zodpovědnostního pojištění).

Pokud si strany mezi sebou, aniž by to bylo výslovně smluvně upraveno, zavedou praxi, že pohledávka bude vyrovnána na základě vyúčtování předkládaného koncem určitého období– např. pronajímatel předkládá nájemci čtvrtletně vyúčtování spotřeby elektrické energie– je pro počátek běhu promlčecí lhůty rozhodující den následující po konci období, kdy mělo být vyúčtování předloženo. Např. vpopisovaném případě, pokud by bylo vyúčtování elektřiny předkládáno vždy za kalendářní čtvrtletí, začíná promlčecí lhůta zpohledávky za první kalendářní čtvrtletí běžet 1. dubna.

Některá práva je před jejich vymáháním nutné uplatnit uurčité osoby. Jde např. opráva zvadného plnění nebo některá práva na náhradu škody. Vtakovém případě začíná promlčecí lhůta běžet ode dne, kdy dané právo bylo předvídaným způsobem ukonkrétní osoby uplatněno.

Délka promlčecí lhůty

Občanský zákoník rozlišuje mezi obecnou délkou promlčecí lhůty azvláštní délkou promlčecí lhůty. Obecná délka se uplatní ve všech případech, kdy není stanovena zvláštní délka.

Obecná délka promlčecí lhůty činí tři roky. Sjednocuje se tedy dosavadní délka promlčecí lhůty podle občanského zákoníku (byla tři roky) aobchodního zákoníku (činila čtyři roky). Majetkové právo se promlčí nejpozději uplynutím deseti let ode dne, kdy dospělo. Termín „dospělost“ vobčanském zákoníku, jak jsme už uvedli výše, nahradil termín „splatnost“. Termín „dospělost“ je chápán šířeji azahrnuje jak splatnost peněžitých plnění, tak také vznik povinnosti splnit nepeněžitý dluh.

Delší nebo kratší než zákonnou tříletou promlčecí lhůtu si strany mohou svobodně sjednat. Tato sjednaná promlčecí lhůta však musí činit nejméně jeden rok anejvýše patnáct let, počínaje dnem, kdy mohlo být právo uplatněno poprvé (tj. ode dne počátku promlčecí lhůty stanovené zákonem). Nelze však ujednat kratší nebo delší promlčecí lhůtu, pokud by to bylo vneprospěch slabší strany. Občanský zákoník vychází zpoznatku, že vněkterých závazkových vztazích může být postavení stran fakticky nevyvážené ajedna znich je slabší stranou. To, zda bude některá strana tou slabší, bude vždy záležet na posouzení konkrétních okolností případu, slabší stranou může být především osoba nezletilá, somezenou svéprávností, spotřebitel ve vztahu spodnikatelem, nájemce ve vztahu spronajímatelem apod. Postavení stran však nebude dané jednoznačně tím, jakou smluvní stranou jsou, ale tím, jak dalece mohly vkonkrétním smluvním vztahu uplatnit své vlastní zájmy.

Občanský zákoník rovněž vylučuje sjednání kratší než zákonné promlčecí lhůty vpřípadě promlčení práva na plnění vyplývajícího zújmy na svobodě, životě nebo zdraví nebo práva vzniklého zúmyslného porušení povinnosti.

Vedle obecné délky upravuje občanský zákoník také zvláštní délku promlčecí lhůty ve specifických případech. Právo zapsané do veřejného seznamu (např. katastru nemovitostí– zejména služebnosti areálná břemena) se promlčí za deset let ode dne, kdy mohlo být vykonáno poprvé. Jedná se opřípad práv zapsaných ve veřejném seznamu, která měla být vykonána jednorázově. Pokud se zapsané právo nechá vykonávat nepřetržitě nebo opakovaně, promlčí se vpřípadě, že není vykonáváno po dobu deseti let. Je to rozdíl od předcházejícího případu– vprvním případě je rozhodující doba, kdy právo mohlo být vykonáno poprvé, vdruhém případě je rozhodující, zda právo bylo vykonáváno průběžně. Zcela specifickou situaci představuje zapsané právo, které se sice nechá vykonat opakovaně, ale vykonává se jen zřídka. Vtakovém případě občanský zákoník pro promlčení vdesetileté lhůtě vyžaduje, aby oprávněná osoba měla vprůběhu deseti let alespoň třikrát příležitost své právo vykonat anikdy tuto příležitost nevyužila. Pokud se vprůběhu deseti let tato příležitost vykonat právo nevyskytne alespoň třikrát, prodlužuje se promlčecí lhůta, dokud nebude využita žádná ze tří příležitostí.

Speciální promlčecí lhůta je stanovena pro případ promlčení věcného břemene, jehož výkonu povinná osoba brání. Vtakovém případě se věcné břemeno promlčí, pokud vprůběhu tří let osoba zvěcného břemene oprávněná svá právo neuplatní. Pokud má věcné břemeno podobu reálného břemene azavazuje tedy vlastníka něco oprávněné osobě plnit, promlčuje se právo na jednotlivé plnění ztohoto břemene obdobně jako pohledávka, tedy vtříleté promlčecí lhůtě počínaje okamžikem dospělosti daného jednotlivého plnění.

Běh promlčecí lhůty

Obnovení nároku aběh nové promlčecí lhůty

Stejné pravidlo se uplatní vpřípadě, že by už promlčené právo bylo pravomocně přiznáno rozhodnutím soudu nebo jiného orgánu veřejné moci.

Prekluze