Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Postavy v knížce jsou součástí jevištních výstupů BLACKWITS
(Naděžda Munzarová a Ivan Kraus) © 1975 „Happy Day“ a „Rocking in the Alley“
První kapitola knihy vyšla v roce 2014 v NP studio v grafické úpravě Vladimíra Dvořáka.

Naděžda Munzarová

STARÝ SAD

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6128. publikaci

Ilustrace Naděžda Munzarová
Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 200
Vydání 1., 2016

Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2016
© Naděžda Munzarová, 2016
Naděžda Munzarová © DILIA, 2016

ISBN 978-80-271-9055-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-9054-6 (pdf)
ISBN 978-80-247-5776-6 (print)

Naděžda Munzarová (*1932)

Profesní život Naděždy Munzarové je spjat především s divadlem a s loutkoherectvím. V letech 1953–1957 studovala na AMU v Praze, poté zde osm let působila jako odborná asistentka. Patnáct let spolupracovala také s Československou televizí, kde hrála v mnoha pořadech, seriálech a televizních pohádkách. Souběžně účinkovala rovněž v různých „černých“ divadlech (Jiřího Srnce, Semafor, divadlo Lamkových, Divadlo Na zábradlí, Státní divadelní studio, Laterna Magika, Vinohradské divadlo, Národní divadlo, Divadlo Komedie). Ve filmu hrála s loutkami a technikou černého divadla pod vedením předních režisérů – Vojtěcha Jasného, Jana Švankmajera, Zdeňka Syrového, Františka Filipa.

V roce 1957 se vdala za Luďka Munzara, s nímž má dceru Johanu, a v roce 1967 za spisovatele a herce Ivana Krause, se kterým tvoří manželský a tvůrčí pár dodnes. Na podzim 1968 odjeli s divadelní skupinou na zahraniční zájezd, ze kterého se vrátili až v roce 1990.

V době exilu pobývali na různých místech Evropy, ale své domovy měli hlavně v Německu a ve Francii. Působili ve Wiesbadenu v trikovém studiu a v městském divadle a na zájezdech se skupinou Velvets, se kterou odešli z tehdejšího Československa. V letech 1972–1992 pracovali oba v TV-SWF Baden-Baden, kam je pozvali kolegové z AMU Stanislava a Pavel Procházkovi. S nimi pak spolupracovali v mnoha seriálech pro děti. Souběžně od roku 1975 už sami dva pod jménem Blackwits po třicet let hráli v Paříži ve známém kabaretu Crazy Horse Saloon a několikrát ve významném divadle Olympia. Souběžně vystupovali i ve Folie Russe v Monte Carlu, kde byli opakovaně angažováni po dvacet let. Účinkovali také v různých evropských a světových varieté a zábavných televizních pořadech od Acapulka po Tokio a se svými populárními loutkami dosud občas vystupují ve frankfurtském Tigerpalast Variete.

Exilová léta si vynutila řadu pracovních odboček, nakonec však přinesla Nadě Munzarové loutkoherecké úspěchy, které inspirovaly také vznik skvělé autorské knihy pro děti, kterou právě držíte v ruce.

Překvapení

Za devaterým kopcem, devaterým kamenem a sedmerým potokem byl jednou jeden sad a les a šípkový keř.

A v tom sadu v trávě pod jabloní leželo červené jablíčko.

Modrý ptáček chodil dnes celý den okolo, prohlížel si je, poslouchal, ale klovnout do něho si netroufal, protože mu připadalo, jako by uvnitř někdo byl.

A opravdu!

Najednou se na povrchu jablíčka objevila malinká dírka,

ta se stále zvětšovala –

a nakonec se z ní vysoukal nápis:

Ptáček se dlouho nerozmýšlel a hned nahoru zavolal:

„Chtěl bys dostat něco k narozeninám?“

„Ano, samozřejmě!“ ozvalo se z jablka a hned nato se objevil Červík,
který uvnitř bydlel.

„Tak dobře, já ti něco připravím. Počkej do příště!“

Červík se zamyslel. „Jak dlouho trvá do příště?!“

Žádné zvířátko totiž neví, jak dlouhý je čas.

Ví jenom, kdy má vstávat, kdy má jíst nebo kdy má jít spát.

Modrý ptáček například tahá své hnízdo za provázek neustále za sebou, aby měl jistotu, že půjde spát vždycky včas.

V tu chvíli letěla kolem Beruška a Červík se jí hned zeptal:

„Nevíš, jak dlouho trvá do příště?“

„Asi nějaký čas za teď…,“ řekla Beruška, ale jistá si tím nebyla.

Letěla proto k bodláčí, kde bydlela Vosa, a ta si myslela, že:

„… příště je asi později než teď, ale dříve než potom.“

Pro jistotu se obě chtěly informovat ještě jinde a cestou potkaly Motýlka.

Ten měl ale hlavu plnou veršů, a tak si nemohl vzpomenout, a proto všichni tři letěli na radu k Pavoukovi pod borovici, a ten myslel, že:

„Příště znamená…, když teď trvá už moc dlouho. To se asi to teď už blíží k tomu příště…“

Přiběhla Myška a všichni si řekli, že se půjdou zeptat Žáby. Cestou jim Myška vykládala:

„Nedávno mi Slimejš vzkázal, že teďkonc momentálně nemá čas, ale za chvíli, že mi přiveze, co minule zapomněl…, a zatím uplynul týden. Snad se jednou dočkám…“

Mezitím došli k louži, kde vyrušili Žábu, která právě hledala něco ve slovníku, a tak je odbyla:

„Co znamená příště, vám řeknu příště. Teď hledám, co znamená teď.“

Když se vrátili k jablku a Červík vyslechl, co zjistili, řekl:

„Mám nápad. Prozatím počkejte!“ a zmizel uvnitř i s tou cedulí dnes mám narozeniny.

Všichni se usadili kolem jablíčka, jen Ptáček se uvelebil ve svém hnízdě, které, jak víte, tahal na provázku stále za sebou.

Netrvalo to dlouho a z jablka se vysoukal nový nápis:

Vosa vyletěla až nahoru a volala do jablka:

„Narozeniny se mají přece jen jednou za rok.“

Motýlek dodal:

„To je málokrát…“

A už volali jeden přes druhého:

„Nemůžeš mít narozeniny, kdy se ti zachce!“

„To nejde, mít narozeniny každý den…“

„Narozeniny jsou přece svátek!“

Nato se ozvalo z jablka:

„A proč by nemohl být každý den svátek?“

„Každý den svátek?“ – Všichni se zamysleli, ale nevěděli, co by se v takový sváteční den mělo stát?!

„Hlavní věcí svátečního dne je překvapení,“ upřesnil Červík a Žába už četla ze slovníku:

Ale dál už to Červík slyšet nechtěl:

„Jen žádné nepříjemnosti ve sváteční den! Překvapovat se má něčím hezkým!“

„A něco hezkého by tě opravdu překvapilo?“ zeptal se Modrý ptáček.

„Ano, miluji překvapení. Nic mě tak nepřekvapí jako opravdové velké překvapení.“

„Aha, ale chceš tedy velké, nebo opravdové překvapení?“

„Chtěl bych opravdové a velké.“

„To nejde, nemůžeš dostat dvě překvapení.“

„Proč ne?“

Všichni se zasmáli:

„Protože překvapení je jen to první, to druhé už není překvapení!“

Červík se ale nedal:

„Ale já bych byl překvapen, i kdybych dostal třeba deset překvapení!“

Všichni užasli:

„Deset? A kam bys všechna ta překvapení dával?“

„No – do poličky, do krabice…“

„Ty máš poličku a krabice?“

„Jéje, já mám ještě i šuplíčky a schránky a pytlíky! Pak mám ještě skříňky, truhlice, kufříky, nádoby, bedničky a jiná zavazadla a tam všude mohu schovávat překvapení…“

Vosa chtěla vědět, jestli je v těch pytlíčcích něco sladkého, Pavouka zajímalo, jestli jsou bedničky ve sklepě, nebo na půdě, Žába zase, zda je to všechno voděvzdorné, a Motýlek se zeptal, co se dělá se zavazadly, když jsou zavázaná.

Červík řekl, že je už pozdě, ale že jednou je všechny pozve dovnitř, aby se podívali. Na to se všichni těšili, ale protože už byl večer, dali si dobrou noc a pomalu se rozcházeli – každý do svého pelíšku.

„Já nemám nic,“ řekl Ptáček.

„To jsem teda překvapenej. A kam dáváš věci, co dostaneš k narozeninám?“ divil se Červík.

„Já jsem ještě žádné narozeniny neměl.“

„Tys ještě neměl žádné narozeniny? Nikdy? A nechceš je mít třeba teď?“

„Teď ne, teď nemám čas. Chce se mi už spát.“

„Ale za chvíli zapadne sluníčko, a kdypak uvidím to překvapení, co jsi mi nedávno slíbil?“

„Počkej, až se úplně setmí!“

Červík pochyboval, že ve tmě vůbec něco uvidí:

„Nebylo by lepší překvapit mě hned?!“

Když nedostal žádnou odpověď, chvíli mlčel, ale byla mu trošku zima a také mu bylo divné, proč má tak dlouho čekat:

„Už se stmívá, už mi to překvapení ukaž!“

„Podívej se nahoru… a poslouchej…,“ řekl Ptáček, který ležel ve svém hnízdě.

Na nebi svítila hvězda Večernice a začaly se objevovat jedna hvězda za druhou.

Některá malinko blikala, jako by se rozmýšlela, zda tentokrát bude svítit, nebo ne, a zdálo se, jako by pokaždé, když se objevila, malinko cinkla, jako když se někdo dotkne lžičkou tenké skleničky.

Pak uviděli několik, které se oblohou jen mihly, ale nechaly za sebou tichý zvuk, jako by nabádaly svět pod nimi, aby tiše spal – pssst – psssst – pssssssst.

… až usnuli.