Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Josef Drmota

Povídání o srnčí zvěři

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

jako svou 5512. publikaci

První vydání, Praha 2014

Odborný lektor: MVDr. Zdeněk Kolář

Layout, sazba, úprava textu: Lucie Němcová

Fotografie na obálce: Jan Veber

Vytiskla Tiskárna Protisk, s.r.o., České Budějovice

Počet stran: 220

© 2014, Grada Publishing, a.s.

© Josef Drmota, 2014

Fotografie © Josef Drmota, Jan Veber, Jaromír Zumr st.

Cover Design © Lucie Němcová

Publikace z nakladatelství Grada Publishing, a.s. si můžete zakoupit u svého knihkupce
nebo objednat v Zákaznickém servisu nakladatelství
Grada Publishing, a.s., U Průhonu 22, 170 00 Praha 7,
tel.: 234 264 511,
fax: 234 264 400,
e-mail: obchod@grada.cz,
www.grada.cz.

Na Slovensku objednávejte knihy na adrese:
Zásielková služba Grada Slovakia, spol. s r. o.,
Moskovská 29, 811 08 Bratislava, Slovensko,
tel.: 02/556 45 189, fax: 02/556 45 289, e-mail: grada@grada.sk

Pokud máte pocit, že byste nám chtěli sdělit něco ohledně této knihy, napište, prosím, na adresu redakce: koedice@grada.cz.

ISBN: 978‒80‒247‒5287‒7

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Milan Vilímek Jihlavský

ISBN 978‒80‒247‒8738‒1 (ve formátu PDF)

ISBN 978‒80‒247‒8739‒8 (ve formátu EPUB)

Věnováno MVDr. Zdeňku Kolářovi.
S díky za vše, co mi o srnčí zvěři vyprávěl.

Motto:

Krajina je naším domovem. Není ale naším vlastnictvím.
Ostatním živým tvorům na ni dnes přiznáváme v lepším případě stejný nárok.
A to i přesto, že tu byli mnohem dříve nežli my, lidé…

Úvod

Srnčí zvěř oživuje svým zjevem většinu ekosystémů současné krajiny
(foto J. Veber).

Mnoho století již uběhlo od doby, kdy se v okolním kraji objevili naši předkové. Řečeno slovy klasiků, nalezli v něm zemi zaslíbenou, bohatou medem, rybami i zvěří. Není proto divu, že se zde usadili natrvalo. Postavili pevná sídla, začali klučit lesy, pást stáda, orat pole a vychovávat další generace. Pod pilnýma rukama se původně lesnaté území měnilo. Civilizace se šířila do dosud neprobádaných míst a krajina pozvolna doznávala současné podoby. Dodnes je naším domovem, poskytuje nám obživu, prostor k práci i k odpočinku. Uhájili jsme ji před nepřáteli, rozdělili pavučinou parcel a přivykli jsme si ji považovat za svůj výhradní majetek. Ve skutečnosti však naším výsadním vlastnictvím nikdy nebyla. Od nepaměti ji totiž sdílíme s tisíci dalších živých obyvatel, kteří na ni mají stejné právo. Pouze jej prosazují odlišným způsobem, bez ohledů na naše lidské zájmy. Jsou malí i velcí, barevní i nenápadní, milí i obtížní. Žijeme s nimi v harmonii i v neustálém sporu. Na některé jsme si zvykli natolik, že si jejich přítomnost snad ani neuvědomujeme. Jiní nás naproti tomu upoutávají doslova denně a vyvolávají v nás nejrůznější pocity.

Mezi příjemnějšími sousedy a spoluobyvateli určitě nepřehlédneme volně žijící zvěř. Téměř každého potěší pohled na klíny divokých husí, vracejících se po dlouhé zimě domů. Veselý zajíc ušák, mihnuvší se náhle přes cestu, jenom stěží nevyloudí bezděčný úsměv na rtech. A cihlová červeň srnčí srsti, zářící v paprscích zapadajícího slunce nad zelenými poli, nastíní asi nejlépe to pravé kouzlo domova. Právě srnčí zvěř je s naší krajinou neodmyslitelně spjata. Ladná, milá, veselá i statečná, často označovaná za nejkrásnější zvěř vůbec. Taková je srnčí. Zřejmě nejméně přehlédnutelný druh volně žijící fauny patří ke koloritu českého a moravského venkova stejně jako k zasněženým vánočním jesličkám na pohlednicích Josefa Lady.

Knížku, kterou jsi, vážený čtenáři, právě otevřel, bych rád věnoval naposledy jmenovanému živočišnému druhu, který je naším tichým a nenáročným spolubydlícím. Věnuji mu ji proto, protože mu to dlužím. Jsem myslivcem a se srnčí zvěří jsem měl to štěstí prožít více než dvacet pět let svého života. Byly protkány spoustou zajímavých zážitků a chvil strávených uprostřed přírody. Jakožto myslivec srnčí zvěř samozřejmě také lovím. Tahle činnost však u mne jako priorita již ustoupila do pozadí. Nyní se především snažím proniknout do tajů jejího života. Podobným vývojem si ale koneckonců projdou všichni myslivci. Je to cesta od okouzlení zbraní k uvědomění si hodnoty života. Od okamžitého stisku spouště k pravidelné péči. K pomoci přežít co nejlépe v podmínkách, které pro veškerou zvěř necitlivá lidská společnost připravila.

U podobně koncipovaného díla se dá logicky předpokládat, že bude určeno především praktikujícím myslivcům. Tato myšlenka je sice pravdivá, nicméně pouze částečně. Můj záměr je, neskromně řečeno, poněkud širší. Přestože se pochopitelně budeme opírat o některá odborná fakta, pokusil jsem se vytvořit vyvážené a čtivé dílko určené všem bez rozdílu. Svoje ponaučení a zábavu v něm snad nalezne každý zájemce o přírodu, nehledě na jeho věk, pohlaví, vzdělání či místo trvalého pobytu. Jako aktivní myslivec jsem se navíc pokusil vysvětlit, proč vůbec takhle krásnou a tolik opěvovanou zvěř lovíme. Podle mého přesvědčení právě tyto pasáže nejlépe odrazí skutečný vztah myslivosti k živým tvorům a k tolik proklamovanému životnímu prostředí celé lidské společnosti. Možná tím poněkud zmírním pichlavý osten nastavený nemysliveckou veřejností směrem k naší pouze zdánlivě „krvavé“ zábavě.

Myslivci se mi určitě pokusí připomenout, že odborných publikací již bylo o srnčí zvěři v relativně nedávné době vydáno několik. Já jim v tomhle směru dávám plně za pravdu. Jak jen nevzpomenout nesmrtelného Josefa Nečase, propracovanou knihu Miloslava Vacha, fotograficky perfektně vybavené monografie Pavla Scherera nebo moudrostí, nadhledem a životní zkušeností nabitý Průběrný odstřel srnčí zvěře Zdeňka Koláře! Všichni tito pánové, zejména posledně jmenovaný, mi byli prostřednictvím svých děl i osobních rad velkými učiteli a pomocníky. Po jejich myšlenkách dodnes často sáhnu tam, kde se náhle ocitám v koncích s vlastním rozumem.

Aniž bych se s těmito velikány naší myslivecké literatury hodlal srovnávat, troufnu si nesměle tvrdit, že právě tahle knížka bude ve finálním provedení přece jenom poněkud jiná. Oproti jmenovaným určitě neoplývá záplavou fotografií, grafů, tabulek a výsledků rozsáhlých statistických šetření. Je však napsána s ohledem na určitý „polidštěný“ postoj k dané problematice a motivována snahou o maximální srozumitelnost obsahu. Snad bude právě proto přístupnější vnímání každého člověka, který v ní chce nalézt odpovědi na svoje otázky.

Nakolik se mi tento záměr podařilo splnit, posuď, prosím, laskavý čtenáři, pokud možno sám.

  O srnčím příbuzenstvu

Mezi nejbližší příbuzné srnce patří ve skupině telemetakarpálních jelenovitých severoameričtí jelenci
(foto: https://commons.wikimedia.org/wiki/File:White-tailed_deer.jpg, free use)

Je až s podivem, kolik lidí je skálopevně přesvědčených, že srnec a jelen jedno jest, a že z každého srnce vyroste jednou kapitální dvanácterák. Většina z nich by se asi dost podivila nad skutečností, že srnec má mnohem blíže k exotickému sobovi nebo losovi než k našim domácím paroháčům. Vzhledem k tomuto zažitému omylu si dovolím začít stručným objasněním skutečného stavu věcí. Cesta k němu vede přes pochopení zoologického systému jelenovitých.

Srnec obecný (latinským názvem Capreolus capreolus) patří společně s výše jmenovanými příbuznými do řádu sudokopytníků (Artiodactyla), podřádu přežvýkavců (Ruminantia), čeledi jelenovitých (Cervidae) a podčeledi jelenů (Cervinae.). Až posud jsou příbuzenské vazby celkem jasné. Nicméně od našeho dobře známého jelena evropského se srnec obecný liší příslušností k samostatné vývojové linii označované jako telemetakarpální (Telemetacarpalia), zatímco vývoj jelenů se ubíral v rámci větve plesiometakarpální (Plesiometacarpalia). Odchylky mezi nimi jsou nenápadné, nicméně nás informují o evolučním vývoji jednotlivých druhů.

Největší rozdíl mezi telemetakarpální a plesiometakarpální skupinou spočívá ve způsobu vývoje druhého a pátého prstu přední končetiny. Prstochodé chodidlo prapůvodních předků našich jelenovitých se v průběhu konce třetihor a následně čtvrtohor (jde o období zhruba před 1,5 miliónem let) evolučními kroky radikálně změnilo. Těžko dnes říct, proč k tomu došlo. Snad zde sehrála svoji roli celková tělesná konstituce, způsob ochrany před predátory, založený u většiny jelenovitých na včasném a rychlém úniku, nebo se jednalo o změny vyvolané převládajícími přírodními podmínkami. Faktem však zůstává, že celou váhu těla začaly postupně nést převážně dva prsty. Přesněji řečeno, jednalo se o dva „prostřední“ prsty – třetí a čtvrtý. Palec, jakožto prst první, byl již v této době na ústupu, ne-li zcela bez funkce. A nepotřebné prvky evoluce vyloučí. Palec tedy u jelenovitých zmizel. V důsledku jednosměrného namáhání zakrněly navíc další dva zbývající krajní prsty (druhý a pátý) do podoby dnešních nepatrných paspárků, rohovitých útvarů na zadní části chodidla. Z prostředních prstů (třetího a čtvrtého) se tlakem hmoty těla vyvinuly spárky. Probíhající změny se nekonaly náhle a neomezily se na pouhé prsty. Projevily se samozřejmě také na stavbě ostatních částí končetiny, zejména kostí zápěstních. U obou prostředních prstů se z nich vyvinula jediná mohutná nosná kost a zápěstní kůstky krajních prstů se zmenšily, obdobně jako samotné odlehčené prsty.

Ke skupině telemetakarpálních jelenovitých patří kromě našeho „domácího“ srnce američtí jeleni (s výjimkou jelena wapiti), k nám importovaní jelenci a již zmíněné severní populace losů a sobů. Do skupiny plesiometakarpálních jelenovitých pak náleží evropští a asijští jeleni, včetně u nás žijících jelenů sika a daňků evropských.

U skupiny telemetakarpálních jedinců (srnec) nacházíme zakrnělé pozůstatky zápěstních kůstek, náležejících druhému a pátému prstu, v podobě dolního konce navazujícího bezprostředně na paspárky. Naproti tomu z odpovídajících kůstek u plesiometakarpální skupiny zůstaly zachovány jejich horní konce. Dalším rozlišovacím znakem obou skupin je také měkká nášlapová plocha spárků telemetakarpálních a skutečnost, že jejich samci nasazují již během prvního roku života prvotní paroží, které u srnčí zvěře známe jako paličky. Posledně uvedený poznatek je z hlediska samotné myslivecké praxe rozhodně nejdůležitější, protože nám napoví mnohé o zdravotním stavu a dispozicích daného jedince pro chov. Biologové by pak nalezli další odlišnosti v anatomických znacích obou skupin i v biochemických vlastnostech některých bílkovin.

Přes podrobnosti takříkajíc delikatesní jsme se tedy nakonec dobrali k cíli. A abych váženým čtenářům na samý závěr ještě poněkud zamotal hlavu, neopomenu jen na okraj zdůraznit, že ač je výše uvedené dělení jelenovitých běžně považováno za jejich opravdu správné zařazení do zoologického systému, objevují se, vzhledem k velké variabilitě zúčastněných druhů, občas názory zpochybňující bezproblémovost uvedeného členění. Navíc není dosud vůbec stoprocentně jasné, zda všichni příslušníci obou výše uvedených skupin jelenovitých pocházejí opravdu z jednoho bezprostředního společného předka. Na přesnější závěry si v této tématické oblasti zřejmě budeme muset ještě nějaký čas počkat.

Trofej sibiřského srnce ze sbírky Pavla Scherera
(foto J. Drmota).

Srnčí rod vybavila evoluce pro pobyt v křovištních porostech a prosvětlených okrajích lesů
(foto J. Veber).

Nejbližšími příbuznými „našeho“ srnce (přesně srnce obecného západního – Capreolus capreolus capreolus) je srnec obecný sibiřský (Capreolus capreolus pygargus), srnec obecný mandžuský (Capreolus capreolus bedfordii) a srnec obecný severočínský (Capreolus capreolus melanotis). Jak již české názvy uvedených forem napovídají, sahá rozšíření srnčí zvěře napříč téměř celým mírným pásem Eurasie, od západní Evropy až po nejvýchodnější výspy tohoto obřího kontinentu. Jednotlivé formy se pak od sebe liší celkovou tělesnou stavbou, hmotností a také tvarem i uspořádáním paroží.

Zájemci o zajímavosti a sběratelé trofejí se mohou dopídit starších trofejí sibiřských srnců ve starožitnostech a internetových aukcích, kde se čas od času tyto parůžky objevují. Sám jsem měl možnost opravdu „čistou“ trofej sibiřského srnce vidět u již zmíněného Pavla Scherera, který jej získal podobným způsobem. Po pracném čištění a restaurování dosáhl luxusního výsledku. Původ této trofeje však bohužel zůstal neznámý.

Některé odborné publikace uvádějí pouze dvě výše zmíněné formy srnčí zvěře – „naši“ západní a sibiřskou, přičemž jako zóna kontaktu je udáván většinou prostor oblasti dvou východoevropských veletoků – Volhy a Donu. Na tomto přirozeném styku se také připouští možnost existence vzájemně prokřížených jedinců. Srnec sibiřský má o zhruba 10 kg hrubší konstituci a jeho paroží je výrazně vyšší než paroží našeho srnce. Lodyhy, vysoké i přes 30 centimetrů, mají drobnější perly, jsou mírně rozbíhavé, v horní části s výsadami prohnutými směrem dovnitř. Nejčastější parožní forma je stupeň šesteráka, tedy se třemi výsadami na každé lodyze, vyskytují se ovšem i trofeje členitější. Na rozdíl od srnce západního má ale srnec sibiřský výrazně menší růže.

Na některých místech našeho území probíhaly v uplynulém století chovatelské pokusy s křížením domácí a importované sibiřské zvěře. Cílem bylo vnést do populací středoevropských srnců masivnější tělesnou konstituci a zvýšit rozměry i tvarovou pestrost trofejí. Tyto pokusy se však nesetkaly s větším úspěchem. Tam, kde navzájem zkřížené populace dočasně vznikly, nebyly schopné delšího přežívání a postupně splynuly s původní zvěří. Výzkum a stanovení konkrétních příčin tohoto neúspěchu jsou dnes prakticky nemožné. Jako nejčastější důvod se uvádí domněnky a ojedinělé historické zprávy, že subtilnější místní srny nebyly schopné donosit a úspěšně klást extrémně vyvinuté plody svých sibiřských nápadníků.

O tom, že se nás tato dávno neaktuální problematika může tu a tam dotknout, jsem se mohl sám opakovaně přesvědčit. Poprvé to bylo u bývalé kolegyně, která mi s pýchou ukazovala zděděnou loveckou soupravu. Sestávala ze stojanu na dýmky, věšáků a podložek pod trofeje. Vše bylo velmi umně vyřezávané i mořené v jednotném stylu. Součástí kolekce byly trofeje zvěře, mezi kterými mne zaujal sice nijak silný, nicméně tvarově zvláštně stavěný srnec, který architekturou připomínal právě sibiřskou srnčí populaci. Na otázku po místě původu trofeje jsem dostal nečekanou odpověď. Otec prý zamlada sloužil jako hajný na Moravsko-slovenském pomezí. A právě tady byli sibiřští srnci vypouštěni v oblasti Beskyd. Před sebou jsem tedy možná měl jednoho z přeživších kříženců.

  O srnčí evoluci

Klínovitý tvar těla umožňuje srnčí zvěři při nataženém krku snadné pronikání hustší vegetací, v níž hledá úkryt v okamžicích ohrožení
(foto J. Veber).

Vystopovat pradávný původ jednotlivých živočišných druhů je snem mnohého vědce. Tato cesta nazpět, přes hlubinu miliónů let, není bezproblémová. Badatelé se při ní musejí často opírat o pouhé náznaky, ojedinělá vodítka a fragmenty fosilií, uložené po celé věky v naplaveninách řek, v uhelných slojích a v pomalu tuhnoucích lávových polích. Ani v případě významných nálezů však nebývá snadné dobrat se v krátké době jednoznačného a nezpochybnitelného výsledku. Teorie, dedukce, mnohé slepé cesty. I tudy se věda často ubírá. Obdobná situace panuje také v případě srnčí zvěře.

O výskytu jedinců připomínajících dnešní srnčí zvěř můžeme s vyšší mírou pravděpodobnosti hovořit teprve v období před čtyřmi milióny let. Nejvýraznější odchylky mezi tehdejšími předky srnce a jejich dnešními potomky bychom nalezli především v tělesné stavbě, protože původní zvěř byla v každém případě robustnější. Postupné zmenšování tělesných proporcí je ale koneckonců charakteristickým trendem druhu, přetrvávajícím podle zachovaných kosterních pozůstatků i v několika posledních stoletích.

Nejstarší známé stopy, ukazující na první předky jelenovitých, pocházejí z prostoru dnešního Mongolska a jsou ohraničeny závratnou prodlevou třiceti miliónů let. Vlastní telemetakarpální skupina se objevuje paralelně s nejbližšími příbuznými ze skupiny plesiometakarpálních s časovým odstupem zhruba patnácti miliónů let. Další vývoj a větvení příbuzenských skupin jsou poněkud nejasné.

Končící vulkanismus a usínající horotvorné pohyby nebyly tím nejdůležitějším pro konečné formování naší přírody ve čtvrtohorách. Nové intenzivní podněty se k hranicím Čech začaly šířit v táhlých, desetitisíce let trvajících etapách, ze zemí severní Evropy. Zde, v daleké Skandinávii, měl svoje chladné jádro pevninský ledovec, narůstající, mohutnící a posléze opět tající tak, jak mu vytvářely podmínky neúprosné planetární zákonitosti. V době své maximální expanze dosáhly ledové jazyky až na úpatí českých pohraničních hor a v prostoru Moravské brány kontaktovaly dokonce úroveň padesáté rovnoběžky. V jejich předpolích se šířila polární vegetace. Tundry, arktické stepi a mrazové pustiny ovládaly na dlouhá období naše kraje. Mohutné bouře vyfoukávaly z povrchu sprašové hlíny, které se usazovaly v předpolí vrchovin, aby zde daly později vzniknout úrodným černozemím. Veškeří živočichové, vázaní v potravním řetězci na množství zelené potravy a mírnější klima, byli opakovaně nuceni ustupovat k jihu. Uvolněný prostor obsazovaly dočasně druhy nové, odolnější. Po tisíciletích mrazivého sevření však chapadla ledu tála, obnovoval se bohatý porost a po dlouhých generacích se vraceli původní živočichové. Uprostřed tohoto věčného boje mezi přírodními faktory a snahou organismů o přežití se jako jedni z mnoha potulovali také předci naší srnčí zvěře.

V každém případě pro konečné formování srnčí zvěře, obdobně jako pro dotváření ostatních živočišných a rostlinných druhů i celých společenstev, sehrál rozhodující roli časový úsek od konce geologické epochy třetihor, tedy zhruba posledních 1,5 miliónu let. Nastoupivší čtvrtohory přinesly totiž do středoevropského prostoru řadu zcela zásadních změn v přírodních podmínkách. Předchozí mohutné tlaky, ženoucí proti konsolidované kře Českého masívu obrovskou hmotu karpatského oblouku, pozvolna ustávaly. S tím související horotvorné pochody se zpomalovaly, doznívalo zemětřesení i sopečná činnost. Základy pohoří, která dnes dotvářejí ráz našich krajů, doznávaly svojí konečné podoby a začaly být zarovnávány intenzivním působením vnějších činitelů – vody, slunečního záření, větru a změn teplot. Prostor české kotliny byl z geologického pohledu dotvořen a začal být definitivně osídlován prvními generacemi dnešní zvěře.

Pro dnešní rostlinná a živočišná společenstva nastal rozhodující zlom v etapě, jejíž počátek bývá nejčastěji kladen do období před zhruba jedenácti tisíci lety. Přírodní podmínky se tehdy přiblížily těm dnešním. V krajině středoevropského prostoru se začaly vytvářet jednotlivé vegetační stupně ovlivněné členitostí terénu a závislé na nadmořské výšce. Nejnižší polohy, okolí velkých řek a jejich údolní nivy, stejně jako rozsáhlé nížiny, vyplňovala lesostep s řadou listnatých stromů a keřů, případně podmáčené lužní lesy s bohatým bylinným patrem. V nejvyšších partiích vrchovin a hornatin pak převládly jehličnaté lesy tvořené rozsáhlými porosty smrku, obohaceného hojně o jedli a buk. Největší část území však pokryly listnaté lesy pahorkatin a nižších vrchovin s převládajícím zastoupením dubu, buku, lísky a habru. I tyto lesy, původně rozvolněné a prosluněné, byly vybaveny bohatým travnatým a keřovým porostem s četnými prosvětlenými plochami. Na nich se střídaly stromy, nízké a husté keře s menšími pasekami.

V existenci srnčích generací se člověk, jakožto nejvýznamnější činitel současnosti, začíná výrazněji uplatňovat v několika posledních stoletích. Během nich vyhubil velké šelmy a do krajiny přinesl radikální změny ve vegetačním pokryvu. Od základu tím změnil potravní nabídku i úkrytové možnosti. To se týkalo jak nově zakládaných polí a pastvin, tak lesů, kde původní pestré stromové a keřové zastoupení nahradily smrkové monokultury. Neustále se zdokonalující zemědělské technologie, chemické látky, automobilismus, výstavba sídel, zájmová činnost i mnohé jiné prvky měly rozhodující vliv při přetváření původního prostředí zvěře na kulturní krajinu v podobě, v jaké ji známe dnes.

Člověk se svými aktivitami zařadil mezi skutečně významné činitele evoluce živých organismů i celé krajiny. Jeho neustálá přítomnost, rostoucí početnost populace a především zvyšující se nároky mění od základu podmínky, v nichž se srnčí zvěř původně vyvíjela. A nejen srnčí zvěř musí na tyto změny reagovat obdobně, jako původně reagovala na měnící se vlivy přírodní. Rozdíl je ovšem v rychlosti, se kterou musí změnu strategie přežití provést. Prozatím se i s tímto problémem vypořádává úspěšně. Typickým příkladem může být vytvoření populací „polní“ srnčí zvěře nebo změny v chování, o kterých budeme ještě dále hovořit.

V podmínkách světlých okrajů lesních porostů, v hustých keřových krytinách prostoupených palouky s dostatkem pestré a kvalitní potravy, našla svoje přirozené stávaniště srnčí zvěř. Existence to však nebyla v žádném případě lehká. Rys, vlk, medvěd i divoká prasata, ti všichni představovali vážné nebezpečí. Keřové patro však srnčí odedávna dobře vyhovovalo a dlouhý vývoj ji přizpůsobil k využití všech výhod poskytovaných podobným prostředím. Dobré smysly, sluch, čich i zrak, kombinované s rychlou únikovou reakcí, jí daly šanci k přežití. Hustému porostu a především rychlému pohybu v něm se přizpůsobila také morfologie srnčího těla, charakteristická úzkým průřezem, vysokými ladnými běhy a celkově štíhlou konstitucí. A že to byla výbava zvolená velmi vhodně, dokazuje nejen dlouhá etapa existence srnčí zvěře v původních přírodních podmínkách, ale především vysoká přizpůsobivost v prostředí, které pro ni měl v následujícím období připravit člověk.

Názory na příčinu postupného snižování hmotnosti srnčí zvěře se různí. Ve většině případů se však uvádějí rychle se měnící životní podmínky, změna potravní nabídky a některé další vlivy. Na vině může být například i eventuální dopad nepříznivého evolučního výběru. Tam, kde vymizely velké šelmy, představující základní selekční mechanismus, přežívá větší množství fyzicky slabé zvěře, která se může úspěšně zapojovat do reprodukce. Slabým rodičům se pak logicky rodí slabí potomci. O tom, že tato hypotéza nemusí být zcela utopistická, svědčí zkušenosti z oblastí, do nichž se v minulých desetiletích úspěšně vrátil rys. Místní myslivci bez zaváhání potvrdí, že početně zde srnčí zvěře ubylo, nicméně z hlediska celkové tělesné konstituce tamní populace výrazně posílily.

Podobně podmíněným jevem může být také již dříve zmíněný pokles tělesné hmotnosti srnčí zvěře. Oba jevy jsou dobře pozorovatelné a doložené i v průběhu pouhého jednoho století.

Při diskusi o přežívání stále slabších jedinců nesmíme opomenout ani promyšlenou mysliveckou péči zvyšující jejich šanci na přečkání nepříznivých klimatických podmínek. Jako významný se zde může navíc uplatňovat fakt, že současná epocha přináší pozvolné oteplování a mnohem mírnější zimy s kratší sněhovou pokrývkou. Všechny uvedené faktory tedy vedou k postupnému snižování tělesné hmotnosti srnčí zvěře. Protichůdným efektem je pak zvýšení jejího celkového počtu v naší krajině, kterého jsme mohli být během posledního století svědky.

O této problematice budeme mít ale zajisté ještě možnost opakovaně diskutovat v dalším textu a nechávám si k tomu proto záměrně otevřený prostor. Byl bych nicméně velmi nerad, kdyby si některý čtenář vytvořil na základě předchozích odstavců zjednodušený úsudek, že navrácení evolučních pochodů do „přirozených kolejí“ se vyřeší vypuštěním šelem do naší přírody a vyloučením myslivců z obhospodařování volně žijící zvěře. Podobné mechanismy by mohly teoreticky fungovat ve skutečně přírodním prostředí a ve skutečně přírodní krajině. K těm má ale hustě osídlený a především intenzívně využívaný středoevropský prostor opravdu, ale opravdu velmi daleko.

Zimní myslivecká péče usnadňuje srnčí zvěři překonání klimaticky nepříznivých podmínek, které jsou nejvážnějším regulačním faktorem jejích stavů
(foto J. Drmota).

Opočetních stavech srnčí zvěře

Zkolísání odstřelů srnčí zvěře můžeme přímo usuzovat na tendence vývoje početního stavu. Zvýkyvů jsou dobře patrné například klimaticky extrémní zimy.

Hovořit ovývoji početních stavů srnčí zvěře na našem území je věc poněkud zapeklitá. Až do poloviny devatenáctého století se totiž vdané oblasti můžeme opírat opouhé odhady. Neexistující jednotná myslivecká evidence vedla ktomu, že na skutečné počty spíše usuzujeme na základě ojedinělých záznamů vkronikách nebo vhospodářské evidenci jednotlivých panství. Vkaždém případě ale nebyla existence naší nejmenší spárkaté zvěře vuvedeném období nijak jednoduchá. Zlesů byla vytlačována početnou zvěří vysokou ačernou, které jí vpřirozeném prostředí konkurovaly. Daň si na ní navíc vybíraly velké šelmy. Není proto divu, že se počty srnčí zvěře nedaly ani zdaleka srovnávat stěmi dnešními. Srnčí zvěřina byla nicméně na panských stolech vítanou součástí jídelníčku. Svědčí otom například informace osrnčích oborách, okterých se některé zdroje zmiňují již vsouvislosti se čtrnáctým stoletím.

Změnu vzájmu osrnčí zvěř přineslo devatenácté století. Po revolučním roce 1848, který zazmítal celou Evropou, se společenské poměry promítly ido systému organizace myslivosti. Padají dosud privilegované nároky šlechty na lov zvěře azačínají se vytvářet honitby na základě vlastnického vztahu kpůdě. Zároveň se výrazně snižují dosud vysoké stavy jelenů. Černá přitom vté době ve volné krajině již téměř dvě stě let chyběla. Tím se otevřel životní prostor pro zvěř drobnou, mezi kterou byla víceméně automaticky řazena izvěř srnčí. Pestrá, maloplošně zemědělsky obhospodařovaná krajina, těsná vazba venkovského člověka kpřírodě, potlačení přirozených predátorů arodící se myslivecká péče vedly kvytvoření příznivých podmínek pro existenci celé uvedené skupiny živočichů.

Srnčí bývala historicky lovena, podobně jako ostatní spárkatá zvěř, štvanicí, lukem, kuší apo vynálezu palné zbraně ručnicí. Při štvanicích bývala úlovkem řidším, protože byla vzrůstem menší, poměrně rychlá amrštná. Snáze proto unikala pronásledování koňmo. Na srnčí se ovšem pořádaly speciální naháňky za použití až 1,6 metrů vysokých srnčích tenat soky oprůměru kolem 10 centimetrů. Tenata byla tvořena dlouhou sítí, která se upevňovala na krajní stromy vlese nebo na speciální kůly, tzv. rozsochy, azvěř se do sítí naháněla. Uvězněná se usmrcovala nejčastěji loveckým oštěpem, tzv. ranou za žebro.

Vkaždém případě, vrátíme-li se kpočetním stavům srnčí zvěře na našem území, nalezneme například vknize „Tisíc let myslivosti“, jejímž autorem je někdejší ředitel muzea na zámku Ohrada uHluboké nad Vltavou Jiří Andreska, nejstarší číselný údaj vázaný kroku 1848. Podle něj se na území Čech ulovilo řádově 6,5 tisíce kusů srnčí zvěře. Přestože následující desetiletí znamenala zvýšený zájem oklasickou drobnou zvěř, zejména koroptve, rostl ipočet zvěře srnčí. Na skutečné stavy můžeme pořád pouze usuzovat, nicméně údaje oodstřelu se začínají postupně evidovat. Vroce 1920 činil lov srnčí zvěře na území nynější České republiky přibližně 20 tisíc jedinců avpolovině minulého století, kterou lze považovat za okamžik nejdrastičtějšího zlomu vživotních podmínkách veškeré zvěře, se odstřely vyšplhaly na 40 tisíc kusů.

Poměry preindustriálního období by se mohly na první pohled zdát téměř idylické. Nicméně dané době musíme ve vztahu ksrnčí zvěři vyčíst nízkou právní ochranu azdnešního pohledu ne zrovna myslivecké zacházení. Až na výjimky totiž neexistovaly pevně stanovené doby lovu ani zakázané metody jeho provozování. Srnčí zvěř byla střílena brokovými zbraněmi za použití větších broků, obvykle přes 5mm vprůměru. Často se také jednalo orůzné směsi hrubších olověných zlomků, odlévané podomácky. Právě ztéto doby pochází známé lidové označení podobného střeliva, kterému se dodnes někdy říká „srnčí broky“. Zvěř byla často střílena na krk ana hlavu, díky čemuž nám prakticky chybí starší parůžky na nezkrácených lebkách. Většina těchto starších trofejí je vseříznutém provedení se zachovanou čelní kostí. Vextrémních případech se dokonce parůžky zlebky odřezávaly kompletně anasazovaly se na dřevěné hlavy nebo sádrové odlitky lebečních kostí. Zdnešního pohledu je velká škoda, že jsme tímto způsobem přišli opotenciální studijní materiál. Bez chrupu totiž nemůžeme usuzovat na věk srnců zdřívějších století anemůžeme tedy posoudit ani kvalitu tehdejších populací.

Druhá polovina 20. století přinesla na jedné straně totální devastaci stavů drobné zvěře, nicméně na straně opačné otevřela prostor pro nebývalou expanzi zvěře spárkaté. Za těmito poměry stály obecně známé důvody – kolektivizace venkova, změny vsystému zemědělské výroby, scelování pozemků, likvidace volné zeleně, zavádění nových technologií, stroje se širokým záběrem avysokou pojezdovou rychlostí, odvodnění, umělá hnojiva aprostředky chemické ochrany plodin. Svoji životaschopnost měla vtěchto změněných podmínkách prokázat zejména srnčí zvěř. Bez větších problémů se zabydlela vrozsáhlejších lesních komplexech ivzemědělské krajině, kde uprostřed obrovských lánů vytvořila početné populace tzv. „polní zvěře“. Tyto populace především změnily svoji životní strategii. Místo rychlého úniku do hustých krytin se začaly ve větší míře opírat okolektivní ochranu ve větších tlupách azačaly na přehledných sklizených plochách využívat zraku. Bezpečí jim zde zajišťuje zachování dostatečné únikové vzdálenosti avčasná identifikace nepřítele.

Srnčí zvěř je dnes možné díky její početnosti lovit ve všech prostředích ahonitbách
(foto J. Zumr st.).

Celkový roční počet srnčí zvěře ulovené vrámci ČR přesahuje dlouhodobě 100.000 kusů
(foto J. Drmota).

O celkové úspěšnosti srnčí zvěře hovoří nejlépe oficiální myslivecká statistika. Od roku 1950 se během 25 let odstřel srnčí zvěře na našem území více než zdvojnásobil aatakoval magickou úroveň 100 tisíc kusů. Po uplynutí dalšího čtvrtstoletí se údaje oodstřelu vyšplhaly odalších třicet procent avroce 2010 dosáhly čísla 130 tisíc. Bez zajímavosti není ani početní údaj uváděný vzhledem kmysliveckému sčítání, který ke stejnému datu činil zhruba 320 tisíc kusů této půvabné zvěře. Otázka, která na tomto místě zajisté napadne nejednoho laika, bude určitě směřovat kvlastnickému právu vůči zvěři akúvahám ojejí celkové hodnotě.

Začneme-li tím relativně nejjednodušším, tedy vyjádřením hodnoty jednoho konkrétního kusu srnčí zvěře, zjišťujeme záhy, že již zde narazíme na několik problémových bodů. Celkovou sumu totiž není možno zjednodušeně vyjádřit jako aktuální cenu konkrétní zvěřiny na trhu. Do konečného výsledku se nám navíc promítá také potenciální cena za případný poplatkový odstřel vedoucí kzisku trofeje agenetická hodnota dané zvěře. Musíme totiž počítat stím, že volně se pohybující jedinec není jen „pochodující konzervou“ a„majitelem zajímavého paroží“, ale především nositelem genů, které musí vpřírodě zůstat zachovány aokteré po několik let pečuje uživatel honitby, což ijeho stojí nemalé prostředky. Vpřípadě sporů ohledně hodnoty zvěře například po upytlačení se pak obvykle postupuje podle pravidla navrácení věci do původního stavu, tedy nákupu avypuštění stejně hodnotného jedince zpět do přírody. Podíváme-li se tedy na skutečnou cenu jednoho kusu srnčí zvěře tímto způsobem, vyjde nám číslo přesahující určitě deset tisíc korun.

Mnohý zčtenářů si samozřejmě položí otázku, komu vlastně zvěř vkrajině patří. Bylo by mylné se domnívat, že se jedná omajetek uživatelů honiteb (tedy myslivců, kteří mají honitby vpronájmu) nebo držitelů honiteb (tedy jejich faktických majitelů, kteří je mají zaregistrovány). Skutečnost je taková, že živou zvěř je nutno chápat jako národní bohatství, okteré myslivci dlouhodobě pečují. Je pak poněkud paradoxní, že za tuto svoji práci navíc ještě platí nemalé částky vpodobě nájmů zjednotlivých honiteb. Vrámci svojí činnosti si však myslivci přivlastňují to, co vhonitbách vypěstují, tedy roční přírůstek, který mohou ulovit.

Hovoříme-li ojakýchkoliv číslech souvisejících se stavy zvěře, musíme si nejdříve uvědomit, že vsoučasné myslivecké statistice se vždy objevují dva základní, již výše zmíněné údaje. První znich jsou údaje opočtech ulovené zvěře adruhé jsou vykazované, tzv. sčítané stavy. Chceme-li diskutovat opočtech zvěře, musíme souběžně pracovat soběma těmito ukazateli. Oba dva totiž mají svoje klady izápory aoba mají svoji vypovídací hodnotu.

Výhrady kpoužívání číselné řady odstřelů zvěře bývají postaveny zejména na poukazované nepřesnosti zpracovávaných údajů. Připouštím, že občas pracujeme sne zcela přesnými čísly, nicméně chybovost celkových součtů nebude určitě statisticky významná. Praktikové znají například problém vykazování uhynulých jedinců, kteří se do statistiky promítají ne vždy jednotným způsobem, stejně jako ne zcela korektní přístup některých uživatelů honiteb ke stoprocentnímu plnění plánu odstřelu. Vzhledem ktomu, že se nám nepřesnosti objevují sobojí polaritou odchylky, si troufám na základě svých zkušeností tvrdit, že se tím výsledná chyba výrazným způsobem zredukuje.

Údaje olovu zvěře nám zdánlivě neříkají nic oskutečných stavech zvěře, protože do nich může vstupovat řada vnějších faktorů. Typickým příkladem budiž například známý nárůst lovu zvěře vobdobí existenční nejistoty zpohledu pronájmu honiteb. Je faktem, že blížící se konec nájemních období vyvolává umyslivců podvědomý pocit nejistoty amnoho uživatelů honiteb se vposledních letech platnosti nájemních smluv snaží zavčas sklidit plody své předchozí desetileté práce. Podobný jev není výhradním znakem současné doby, ale mohli jsme se sním setkat například již na konci sedmdesátých let. Na straně opačné si dovoluji číselnou posloupnost údajů olovu zvěře považovat za nejprokazatelnější podklad kopírující početní výkyvy srnčí populace. Vždyť tam, kde zvěř není, nemůže být logicky ani lovena.

Druhým typem informací, se kterými můžeme při zamyšlení nad početním vývojem srnčí populace pracovat, jsou údaje osčítaných stavech zvěře. Tyto údaje zjišťují podle současné legislativy uživatelé honiteb ke konci mysliveckého roku, tedy na konci zimy. Termíny sčítání, obvykle dva, vyhlašují orgány státní správy myslivosti, konkrétně krajské úřady. Uvedený mechanismus zajišťuje, že se kdanému datu bude vykazovat zvěř vrámci celého kraje jednotně, tedy ve stejný okamžik. Nemělo by tedy hypoteticky docházet kzapočítání stejné zvěře ve dvou honitbách. Konkrétní údaj pro statistiku amyslivecké plánování pak vzejde jako průměr zobou sčítání. Toliko teorie, mající jako obvykle řadu úskalí.

Sčítání metodou transektů si vpřípadě srnčí zvěře dovolím zamítnout. Hlavním důvodem je fakt, že zvěř zavláčená koncem zimy vkrytinách potřebuje především úsporně hospodařit se zbytky energie. Podobný zásah pro ni znamená stres, dlouhé úprky ve sněhu, vysílení apřímé ohrožení na životě. Nic nám ovšem nebrání, abychom podobný princip využili již během naháněk na černou zvěř nebo lišky aběhem honů na zvěř drobnou. Přestože se tyto akce konají převážně koncem podzimu avprvní polovině zimy, bývá již tehdy srnčí zvěř koncentrovaná na obvyklých místech vkrytinách. Uděláme-li si již vprosinci poznámku, kolik zvěře jsme během honů vytlačili, nemůže být tato hrubá představa následně na závadu.

Vrámci procesu sčítání zvěře musíme upozornit na důležitou roli, kterou by vněm měli hrát držitelé honiteb, tedy vlastníci honebních pozemků. Různá sdružení vlastníků pozemků, stejně jako detailů neznalé občanské iniciativy, myslivcům neustále vyčítají, že místy chovají podle jejich názoru neúměrné stavy zvěře, které působí problémy při hospodářské činnosti. Některé názory dokonce poukazují na údajné poškozování práv hospodařících subjektů. Protože se většinou opírají omylný dojem, že nemají možnost jakkoliv ovlivňovat obhospodařování zvěře, dovolím si na tomto místě vkrátkosti vysvětlit principy mysliveckého hospodaření aplánování.

Stručně řečeno, honitba vzniká po návrhu samotného vlastníka honebních pozemků. Nemá-li tento zákonem požadovaných 500 hektarů, může se spojit sostatními malými vlastníky avytvořit tzv. honební společenstvo. Tato instituce je demokraticky fungující jednotkou akaždý vlastník vněm má podle svého podílu majetku hlasovací právo. Splní-li honební společenstvo zákonem stanovená pravidla, je mu orgánem státní správy myslivosti uznána honitba aspolečenstvo je jejím držitelem. Podle přírodních podmínek stanoví státní správa počty zvěře, které se vhonitbě budou chovat, zejména pak její minimální anormované stavy. Jedná se odvě čísla, která určují přípustnou mez rozpětí, vněmž musí myslivecká praxe udržet stav dané zvěře vhonitbě. Minimální stav má zaručit její biologické zachování anormovaný stav je ve skutečnosti maximálním stavem, při kterém nebude zvěř páchat vhonitbě nadměrné škody. Askutečné stavy se každým rokem upřesňují právě výše zmíněným sčítáním zvěře. Na sčítání pak navazuje plán lovu zvěře, který zajistí, že po skončení mysliveckého roku se stavy zvěře budou opět pohybovat vrozmezí minimálního anormovaného stavu. Tímto mechanismem by měly být zaručeny základní požadavky kladené na myslivecké hospodaření – zachování živočišných druhů jako součásti společného vlastnictví, jejich řádný management azajištění souladu sostatními společenskými zájmy.

Navrhovatele, ať již se jedná osoukromou osobu nebo honební společenstvo, kterému byla honitba uznána, označujeme jako držitele honitby. Každý jeden se pak může svobodně rozhodnout, zda bude honitbu pronajímat jinému uživateli (obvykle mysliveckému sdružení, ale může jít iofyzickou nebo právnickou osobu), nebo zda bude ve své honitbě sám hospodařit. Zde je tedy první možnost, jak mohou vlastníci sami, přímo ademokraticky rozhodovat ozvěři pohybující se na jejich pozemcích. Ani vpřípadě pronájmu honitby však tuto možnost neztrácejí, protože výsledky sčítání, které provede uživatel, tedy nájemce honitby, musí potvrdit jako poslední instance opět držitel honitby. Nesouhlasí-li suvedenými výsledky, má právo požadovat nové sčítání akorekci dříve uvedených údajů. Azde se právě dostáváme kjádru problému. Většina majitelů pozemků totiž otuto činnost nejeví nejmenší zájem, případně nemá sebemenší představu oskutečných poměrech panujících vjejich vlastních honitbách. Toť neoddiskutovatelný fakt.

Na hranicích teritorií jednotlivých srnců vznikají výrazné hrabánky aotlučky
(foto J. Drmota).

Samotné sčítání zvěře vterénu je především věcí erudice uživatelů honiteb. Existuje několik obecných metod sčítání, které mohou vést kpotřebným zjištěním. Jako obvykle mají iony své pro aproti.

První znich je metoda tzv. transektů. Jde oto, že se vrámci dané honitby vyberou tři typy zhruba stejně velkých vzorových ploch, které jsou nadprůměrně, průměrně apodprůměrně zazvěřeny. Tyto plochy se proženou za pomoci honců, podle předem domluveného postupu se spočítá vytlačená zvěř avýsledný stav se určí přepočtem hektarů na celkovou plochu honitby. Uvedená metodika se však hodí lépe pro zvěř drobnou (zajíc, bažant).

Druhou metodou, doporučovanou většinou myslivecké literatury, je metoda přímého pozorování zvěře. Jedná se ozpůsob, kdy se po ploše honitby rozmístí dostatečný počet sčítačů, kteří obsadí zajímavá místa, jako jsou okolí krmelců, oblíbené ochozy, porosty ostružiníku, nezasněžená pole ajiné zdroje potravy. Sčítači musí být jednotně proškoleni, poučeni avybaveni záznamovými archy, do kterých zapisují počty zvěře, ev. její pohlaví, rozpoznávací znaky, čas jejího příchodu, odchodu aj. Tyto údaje se pak jednotně kumulují do výsledné podoby.

U metody přímého pozorování je nejlepších výsledků pochopitelně dosahováno na přehledných lánech, kde se zvěř srocuje do početných tlup. Vtomto případě je nicméně nezbytné vzít na vědomí, že zvěř zde koncentrovaná nemusí nutně náležet pouze do dané honitby, ale že se jí část může po ukončení zimy rozejít do honiteb sousedních, které momentálně tak příznivé podmínky nemají. Metoda přímého pozorování se může zdát spolehlivou, nicméně ve vztahu ke konkrétnímu termínu naráží na jedno úskalí, kterým je momentální nepřízeň vnějších podmínek. Větrné amlhavé počasí, vysoká sněhová pokrývka spevnou ledovou krustou nebo extrémní koncentrace zvěře uzdroje atraktivní potravy mohou přinést nezdar celé akci.