Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jiří Wohlmuth

Bohumil Staša: Slavná léta s ČZ i Jawou
Osudy rodu motocyklových závodníků

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
jako svou 6001. publikaci

Odpovědná redaktorka Věra Slavíková
Grafická úprava a sazba Jakub Náprstek
Formát ePub Štěpán Böhm
Fotografie na obálce: Bohumil Staša na čtyřválci ČZ v Assenu 1998 při setkání šampiónů
Počet stran 152

První vydání, Praha 2015
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2015
Cover Design © Jakub Náprstek, 2015

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-247-9971-1 (ePub)
ISBN 978-80-247-9970-4 (pdf)
ISBN 978-80-247-5734-6 (print)

Úvod

Novinové výstřižky nalepované do velkého školního sešitu jsou stále věcí, ke které se v mém archivu vracím. Po letech se tak ocitám ve svém mládí i skoro dětství, ale především si uvědomuji, že už tam někde se zrodil můj celoživotní zájem o motocyklové závodění. Později se z toho stala láska. Ty novinové výstřižky jenom dokládají, že stály i u začátků mého sportovního vztahu k Bohumilu Stašovi. On už začal závodit, jak jsem se tehdy dočetl, a byl naší velikou nadějí, já jen o trochu mladší, končil jsem základní školu a snad jsem i trochu nechápal, že on už závodí a já měl ještě úplně jiné starosti i pohledy na začínající běh životem.

Ale zpátky k těm výstřižkům. Dostával jsem v té době padesátník na svačinu. Potíž však byla v tom, že na cestě do školy byla trafika a já ten kapitál investoval raději než do rohlíku do novin. Vše prasklo, až když začal s přicházejícím podzimem táta topit v kotli ústředního topení. Oheň v něm rozdělával starými novinami a najednou zjistil, že v útrobách kotle mizí rozstříhaná torza novin Obránce vlasti, které nikdy nekupoval. Dodnes nevím, proč táta nesnášel rozstříhané noviny. Hořely hůř? Nebo sveřepě chtěl, aby všechny ty vznešené myšlenky tehdejších kompletních novin lehly popelem? Jisté bylo jediné. Financování mých školních svačin a tím i přísun motoristických informací ze stránek Obránce vlasti byly vážně ohroženy.

Kniha, kterou otevíráte, není osobní zpovědí závodníka. Není ani podrobnou sondou do jeho duše či osobního života se všemi jeho peripetiemi. Měla by pro všechny milovníky závodění spíše uchovat chronologii úspěchů i průběh kariéry jedné z našich nejúspěšnějších osobností československého motocyklového sportu.

Táta zakladatel

Zlín už hezkou řadu let patří mezi pojmy v našem závodním sportu a jeho historii. V jeho okolí byly pořádány poválečné ročníky slavné motocyklové soutěže Šestidenní, ještě déle je dnes centrem naší nejpopulárnější automobilové soutěže Barum rallye s několika dnes už legendárními rychlostními zkouškami. Pořádány zde byly i motocyklové silniční závody. Mezi slavné osobnosti tamního regionu patří řada zajímavých jmen, včetně Vincence Staši, populárního motocyklového závodníka.

Rodák hostinského z Malenovic (nar. 1. srpna 1916), které byly v roce 1949 začleněny do obvodu města Zlína, se nejdříve vyučil elektrikářem a později absolvoval dokonce pilotní školu v Prostějově. Ale ještě před tím si půjčoval motocykl od otce a jak sám přiznával, mockrát se stalo, že motocykl nezvládl a jeho strýc stolař musel sousedům opravovat nabouraná vrata. Vzhledem k již zmíněným aviatickým zkušenostem bylo vcelku logické, že si vojenskou službu odbyl jako stíhací pilot nejprve v Olomouci a později v Praze.

Na začátku války se v roce 1940 oženil a ujal se otcovy hospody. S nástupem komunistů se ale život Vincence Staši zásadně změnil. V roce 1949 mu hospodu znárodnili a on ze dne na den skončil na chodníku i s rodinou a pětiletým synem Bohumilem. Bylo to pro třiatřicetiletého mladého muže trpké a těžké. Po čase sehnal zaměstnání jako řidič zlínských firem Obnova a Fotografie.

Když se jel u nás první poválečný motocyklový závod, na podzim roku 1945 v Jihlavě, jako Kartůskův memoriál, nechyběl u toho ani Vincenc Staša se svým později věrným mechanikem Rindou. Na startu byla tehdy velice silná konkurence 54 závodníků z Čech i Moravy v čele s Františkem Juhanem, Václavem Bubeníčkem, Václavem Hovorkou, Richardem Dusilem a dalšími. 10 000 diváků vidělo Stašovu velice dobrou jízdu. Sice se se svojí čtyřdobou Jawou zdržel na startu a ztratil celé kolo, pak ale velice odvážnou jízdou dokázal soupeře dostihnout. Poválečná závodnická kapitola mohla začít. Na jejím začátku převzal Staša jakýsi patronát nad mladým malenovickým podnikatelem Otou Slovenčíkem, který byl majitelem továrny na textilní galanterii. Slovenčík byl v místě působení považován za nadějného závodníka, ovšem podnikatelské aktivity ho stále více od jeho záliby vzdalovaly, zejména pro nedostatek času. Ještě než přestěhoval svoji výrobu na Slovensko, koupil od známého pražského závodníka Franty Juhana jeho legendární „Anežku“, německou dvěstěpadesátku DKW s kompresorem (pozn.: tehdy to ještě u nás předpisy dovolovaly), na níž později právě Staša dosahoval výborných výsledků.

A tak byl Staša 4. srpna 1946 na startu Bratislavského okruhu a v závodě třistapadesátek byl jeho jediným přemožitelem známý Jindřich Kostlivec na Nortonu. V červnu následujícího roku se těšil z vítězství v Memoriálu Ferdy Hrocha v Zábřehu na Moravě v handicapovém finále a navíc dojel druhý ve třídě přes 350 cm3. O měsíc později se mu dařilo v prvním ročníku Novobydžovského čtverce v Novém Bydžově a za vítězství ve třídě dvěstěpadesátek si odvezl peněžitou odměnu ve výši 4000 Kč. Sezóna 1947 byla pro Vincence Stašu velice hektická. Na začátku srpna už stál na startu závodu v Jablonci nad Nisou. Znovu stovky kilometrů od Malenovic. Ve třídě dvěstěpadesátek ho porazil jenom pražský Ladislav Štajner na Walteru, třetí skončil Miloslav Skalský z nedalekého Jičína. V závěru srpna stačil Staša vyhrát závod dvěstěpadesátek na druhém ročníku Svatokopeckého okruhu u Olomouce. Byl to krásný závod, který přiváděl diváky do varu, když Staša bojoval s Angličanem Andersonem a s naším Štajnerem a na začátku října vyhrál dokonce dvakrát v Opavě, v prvním ročníku Bezručova okruhu. Aby toho nebylo málo, zúčastnil se i první poválečné motocyklové Šestidenní ve Zlíně, kterou pro poruchu na svém Nortonu nedokončil.

I následující sezóna 1948 přinesla malenovickému závodníkovi úspěchy, navzdory tomu, že „vítězný“ únor mu měl přinést o něco později osudové okamžiky. Pro nové závody si stačil ještě k oblíbené dvěstěpadesátce DKW pořídit i silnější německou NSU. Už první závod sezóny, 11. dubna, mu přinesl velký úspěch ve druhém ročníku pražského závodu Dvěma směry na Žižkově. Staša vyhrál na DKW závod dvěstěpadesátek a porazil domácího Ladislava Štajnera na Walteru a Václava Poláka na Rudge. Začátkem května pak vyhrál v prvním ročníku Zlatého hornického kahance v Karviné, kde přidal i druhé místo v závodě dvěstěpadesátek, v nichž ho porazil brněnský závodník Robert Janka na Puchu. Krátce potom se Staša přesunul do Šumperka na tamní městský okruh a v závodě si vedl zcela bezkonkurenčně. Vyhrál hned třikrát, a to ve třídách 250, 350 a přes 350 cm3. Další prvenství si připsal ve Znojmě, znovu v Memoriálu Ferdy Hrocha v Zábřehu na Moravě.

Vincenc Staša

Po úspěšné sezóně 1948 se v té další postavil poprvé na stupně vítězů druhého Ostravského trojúhelníku, kde dojel za vítězným Antonínem Vitvarem a Zdeňkem Wasserbauerem a tleskali mu i diváci druhého ročníku Šarišského okruhu v poněkud vzdáleném Prešově. O několik týdnů později si Staša dojel pro zelený vavřínový věnec za třetí místo na východ Slovenska znovu. Tentokrát do Košic na Východoslovenský okruh, kde byli rychlejší pouze vítězný domácí Kostolányi a Merai. V Prostějově ho na druhém Memoriálu JUDr. Havránka viděli diváci na čtvrtém místě v závodě seniorů přes 350 cm3, kde rychlejší byli brněnský Bořivoj Sedlák, známý ústeckoorlický Vojtěch Diviš a prostějovský Jan Bílý. To už ale Staša nebyl v dobré pohodě a tušil blízký zásah komunistického znárodňování… a v posledním závodě sezóny, v domácím závodě ve Zlíně – už Gottwaldově – se ani neobjevil.

Na trati Novobydžovského čtverce v roce 1947

Vincenc Staša s poháry

Závodnické srdce ovšem neodložil a na konci května 1950 se vydal se svým mechanikem Rindou do Považské Bystrice na třetí ročník Malínského okruhu. V závodě pětistovek, v němž startovalo 10 jezdců, jel tentokrát na Nortonu a jediným přemožitelem byl výborný Antonín Vitvar, jedoucí také na Nortonu. Na stupně je doprovodil ještě Sedlák, tentokrát na Guzzi. Druhý dojel Staša i v Memoriálu Antonína Žižlavského v Kroměříži v pětistovkách a třetí ve dvěstěpadesátkách, kdy mu dvě porážky připravil Miloslav Skalský. Pak přišel start v prvním poválečném ročníku motocyklové Velké ceny Československa. Do populární zatáčky „U lomu“ najel příliš rychle, při prudkém náklonu stroje zavadil stupačkou o silnici a přeletěl přes řídítka až do balíků slámy na kraji dráhy. Jeho motocykl zůstal ležet uprostřed vozovky a pole jezdců se mu stačilo naštěstí vyhnout. Mezitím Staša dokázal stroj zvednout a zkoušel ho nastartovat. V té chvíli ale vyšlehly z motocyklu plameny a jeho NSU začal hořet. Podařilo se mu za pomocí pořadatelů stroj uhasit, ale ze závodu už pochopitelně nebylo nic.

Stašovy začátky v terénu

V plném tempu v ulicích města

V dubnu 1957

Při závodě v Ostravě (1957)

Pak se Staša ze závodění trochu vytratil a startoval v menších závodech na Moravě. V roce 1951 si přivezl třetí místo z prvního Okruhu městem ve Valašském Meziříčí, kde startoval na pětistovce NSU v poli 18 startujících.

O tom, že Staša ještě závodí, se diváci dozvěděli z výsledků zmoklého čtvrtého ročníku Gottwaldovského (zlínského) okruhu, kde dojel za vítězným Wasserbauerem a Urbanem na třetím místě a znovu se po delší době postavil na stupně vítězů. Pak si ještě pořídil čtyřtaktní Jawu a později starší ČZ Walter. Když mu bylo pětačtyřicet, prodělal pád v Hodoníně, hned nato další v tréninku v Rožnově pod Radhoštěm. To byla poslední kapka – v roce 1961 pověsil závodění na hřebík. Ale neopustil ho. Plně se začal věnovat svému synovi a mimo to se stal uznávanou osobností v motocyklovém světě, kterou respektovali závodníci, ale i pořadatelé a funkcionáři. Vždy si stál za svými názory, i když se mu to mnohokrát nevyplatilo, vždy trval na svém a kritizoval nešvary té doby. Dnes víme, že mnohé z jeho postojů se přenesly i na jeho syna.

V roce 1968 se Vincenc Staša, jako pamětník existence předválečného Svazu závodníků, spolu s ostatními snažil o obnovení činnosti tohoto svazu. Jeho aktivita ale nenašla pochopení a byl za to vyloučen z řad Svazarmu. Nijak ho to nezlomilo, a až do roku 1975, kdy mu obavy a úzkost přivodily infarkt a zabránily mu jezdit na závody, byl stále součástí zákulisí našeho motocyklového závodění. Jeho legendární vůz Volha, se kterým závody navštěvoval s typickým dlouhým doutníkem v ústech, od toho okamžiku diváci na závodech nevídali.

Vincenc Staša, zakladatel závodnického rodu, zemřel 18. dubna 1985 ve svých devětašedesáti letech.

Vincenc Staša (uprostřed) s věncem po závodě

V roce 1960 u stroje s kapotáží

Syn Bohouš roztlačuje otce na brněnské zahřívací ploše

A na trati Velké ceny Československa

Otec Staša v klobouku radí synovi před startem Velké ceny Československa

Diskuze a dojmy závodníka syna Bohumila a otce Vincence

Unás doma

František Šťastný byl bezesporu závodním fenoménem šedesátých let minulého století. Bohumil Staša se stal ikonou let sedmdesátých. Doma vČeskoslovensku. Milovali ho diváci snad na všech okruzích unás aprávě na něj chodili na závody. Jeho charakteristický styl, bojovnost avneposlední řadě ijeho převaha byly tím, co diváci chtěli vidět aco jim dávalo pocity úžasných zážitků. Řada pamětníků na to vzpomíná dodnes, ipo téměř padesáti letech.

„Tátovi tehdy bylo 45 let, dvakrát sebou praštil vHodoníně, hned nato vtréninku vRožnově. To byla poslední kapka, skončil se závoděním. Já jsem mezi tím jezdil motocyklové soutěže, doma jsem měl stopětasedmu atřiapůli. Astěma jsem se něco vyblbnul stopadesát metrů od baráku vlese. Táta motorku mezi tím půjčil Klátilovi. Stále jsem ho přesvědčoval, až jsem se dočkal. Třetího září 1961 mně dali řidičák ašestého jsem jel své první závody vJihlavě. Táta věděl, že na tom sedět umím, ale stále mi otloukal ohlavu, abych neblbnul. No jo, mně bylo sedmnáct. Moc jsem toho nenaspal. Ve třídě dvěstěpadesátek jsem dojel čtvrtý abylo to jasné, na třipade to musím rozjet. Dopadlo to tak, jak to muselo dopadnout. Krásně jsem si ustlal, naštěstí to odneslo jen odřené koleno. Byl jsem pěkně vypeskován avProstějově už to bylo lepší, pátej ašestej flek. Bylo to jasné, silnice umě zvítězila na celé čáře,“ zavzpomínal Bohumil Staša na svoje úplné začátky adodal. „Doma jsme to probrali ze všech stran. Vážil jsem 55 kilo. Vkombinéze abotách jsem mohl rovnou do pohádky Kocour vbotách. Reklama od michelinů byla proti mně směšná. Atáta velmi dobře usoudil, že na moje zkušenosti afyzické předpoklady je Jawa 350 moc těžká. Museli jsme se poohlédnout po něčem jiném. Jawa se prodala anajednou byla doma za osmnáct tisíc velmi slušná ČZ 175 od Franty Bočka. To taky bylo pozdvižení. Těch chytrých řečí kolem. Závodit se dá za pár tisíc, vždyť je na to mladej ajiné pěkné věci. Překousli jsme to ašlo to jako na drátku.“

Čtrnáct dní před svými šestnáctinami se smalým pionýrem zúčastnil terénní soutěže vUherském Hradišti. Mladý Bohouš si ale musel vyjezdit potřebné výkonnostní třídy. Apak vkvalifikačním závodě vMoravském Krumlově vyhrál, stejně tak jako ve třetím závodě krajského přeboru vBučovicích. To bylo vroce 1962, kdy absolvoval 12 startů, dvakrát vyhrál atřikrát upadl. To už ale bylo na silnici. Poprvé startoval na brněnském okruhu velké ceny amimo soutěž jel izávody mistrovství Československa. „Když jsem přijel prvně do Brna, měl jsem oči navrch hlavy. Sotcovým autem jsem zde najel hezkých pár kilometrů, některé úseky jsem prošel několikrát pěšky. Tehdá těch osmnáct kilometrů se nedá srovnat stím dnešním okruhem, ale poznat se musely oba, jak ten starý, tak ten dnešní. Znalost okruhu je polovina úspěchu. Dnes se to nedá jet amatérsky – tedy, když se chce něčeho dosáhnout. Aplný profesionalismus, to je dřina.“

Zanedlouho jel závod mistrovství republiky vRosicích. To zařídil pan Holčák zBrna – jel mimo soutěž. Dojel jako čtvrtý avnásledujícím závodě ve Znojmě už porazil Karla Bojera adošel si pro zelený vavřínový věnec za třetí místo. Stal se přeborníkem Jihomoravského kraje ve stopětasedmdesátkách abrzy potom dostal první výkonnostní třídu, následně získal první body ahned brzy potom ho čekala lákavá nabídka do továrního týmu ČZ. Ještě před tím musel jít na vojnu.

Doma vMalenovicích

Program terénní soutěže vUherském Hradišti. Bohumil Staša měl startovní číslo 10

První start na brněnském okruhu (1962)

„Nastoupil jsem vDejvicích, kde jsem absolvoval přijímač, ateprve po Vánocích jsem přešel do Dukly. Zdědil jsem starý vrak 125 po Parusovi azačal jsem na něj dělat rám. Nevedlo to nikam, tak jsem toho vpolovině sezóny nechal,“ prozrazují Stašovi záznamy. Sice mohl jet na ČZ několik závodů, ale dlouho vDukle, do níž byl převelen, nevydržel. Marná sláva, měl od dětství vhlavě, jak režim zatočil státou ajak se máma musela postarat orodinu, atak komunisty neměl rád anijak jim nenaslouchal. Když došlo na politické školení, nechodil tam. Atak ho náčelník Dukly František Mošna vyhodil. „Inu, nechodil jsem na ty politický školení, abez toho to nešlo,“ vzpomíná na časy vzeleném.

Sezónu 1963 absolvoval ve vojenském adál závodil idíky tátovi, který mu na závody vozil motorky. Nebylo to někdy jednoduché, startoval celkem ve 12 závodech. Mladý Bohouš se stal přeborníkem kraje Praha město ave stejné třídě skončil třetí vmistrovství ČSSR. Již podruhé absolvoval Velkou cenu Československa na starém brněnském okruhu. Zklamal ho ovšem motocykl azávod nedokončil.

Na městském okruhu vLysé nad Labem (1963)

Příprava stroje pod širým nebem vLysé nad Labem (1963)

Ve Znojmě vroce 1963. Václav Parus (1), Bohumil Staša (28), oba ČZ

Staša za jízdy na znojemském okruhu (1963)

Dalo se předpokládat, že Stašův talent neunikne pozornosti pracovníků závodního oddělení strakonické ČZ, kteří se snažili získat mladého začínajícího závodníka do svého týmu.

VRosicích uBrna vroce 1964

Nakonec dostal přiděleného mechanika, pana Karla Prančla, který připravoval motor, šasi si ale Staša dělal sám ataké si postavil nový rám.