Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Hynek Klimek

Staré šumavské legendy

Ilustrace Přemysl Vranovský

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 9307. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdalena Jimelová
Jazyková úprava Michaela Tománková
Redakce Lenka Šimůnková

Grafická úprava a sazba Šimon Jimel
První vydání, Praha 2024

Vytiskla tiskárna TNM PRINT s.r.o., Nové Město

© Grada Publishing, a. s., 2024
Text © Hynek Klimek, 2024
Ilustrace © Přemysl Vranovský, 2024

ISBN 978-80-271-7360-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-7359-4 (pdf)
ISBN 978-80-271-5290-2 (print)

Zneužitý dar
Lesní matky

Uhlubokého lesa na úbočí hory Plechý žil se svou mladou ženou advěma malými dětmi horal Jakub. Bydleli ve staré roubence hrozící zřícením. Skrovem, dřevěnou podlahou itrámy stropu již téměř zničenými dřevomorkou. Zdědil ji po svých rodičích, kteří mu kromě ní, dožívajícího vybavení nuzného obydlí, několika slepic astaré kozy nic víc odkázat nemohli.

Přestože byl chudý, jeho nabídku ksňatku neodmítlo děvče pocházející zobdobných poměrů. Vyhlédl si ji vsousední osadě, když tam pomáhal při senoseči apo práci sní poté prožil noc na již dříve sklizeném suchém seně ve stodole. Její rodiče sňatku nebránili stím, že sžádným darem ksvatbě ani budoucí pomocí od nich nemohou počítat.

Rok po svatbě se jim narodilo děvčátko apo dalším roce druhé. Když starší zJakubových dcer již odrostla kolébce amladší spomocí matky zkoušela první krůčky, obrátil se na něj slákavým návrhem místní krčmář. Občas si od Jakuba za trochu peněz nechával nařezat anaštípat dříví ktopení nebo pomoci snakulením plných sudů do sklepa analožením prázdných na povoz.

Tentokrát ale chtěl Jakuba využít kněčemu zcela jinému.

„Podívej, mám pro tebe velice dobrou nabídku. Než ti ale povím, co bys pro mě mohl dělat za takovou sumu peněz, ojaké se ti doteď určitě ani nezdálo, musíš mi na zdraví svých dětí odpřisáhnout, že ať tu nabídku přijmeš, nebo ne, nikdy otom nikomu nepovíš ani slůvko. Ani své ženě, aby to nevytroubila,“ řekl spohledem bedlivě upřeným na jeho obličej.

„Kdybys to vyzradil, už si umě nikdy ani neškrtneš apoženu tě odtud svinským krokem, pokud by ses mi odvážil přijít na oči,“ dodal výhružně.

„Já… já…,“ koktal zaskočený Jakub, než se mu podařilo překonat údiv nad tím, co právě vyslechl zkrčmářových úst.

„Můžete mi věřit, že všechno, co mi povíte, si nechám pro sebe,“ řekl poté dychtivě apřitom se mu také on již bez záchvěvu zahleděl do očí.

„Odpřisáhni to tedy tak, jak jsem ti řekl!“ vyslechl od něj Jakub abez zaváhání to udělal.

Krčmář si ho ještě jednou dlouze přeměřil zkoumavým pohledem, než prozradil svůj záměr. Vylíčil mu, že si pořídil vše potřebné kpálení kořalky adohodl se skolegou zRakouska na jejím odběru. Sice dost pod cenou, za kterou ji bude sám pak vRakousku prodávat, ale itak na tom vydělají oba. Okořalku je prý tam, kde má krčmu, velký zájem.

„Nemám ale čas ani věk na to, abych mu ji tam dopravoval sám. Nemůžu se snákladem kořalky plahočit vzhůru po horách přes hranici. Od té už není kjeho krčmě daleko. Jestli se dohodneme, popíšu ti cestu ana té kořalce budeš vydělávat ity,“ řekl.

„To ale není jen tak, vždyť hranice obcházejí strážní, celníci. Co když mě skořalkou přistihnou? Za pašování jsou přece vysoké tresty,“ namítl znejistělý Jakub.

„Musíš být opatrný, dávat si pozor adobře si to tam obhlédnout. Pokud nějakého celníka zahlédneš, budeš se muset schovat apočkat, až odejde. Kdyby tě spatřil, máš přece mladé, rychlé nohy, atak mu utečeš. Samozřejmě is kořalkou, nemůžeš ji tam pohodit. To už bych ti pak další nesvěřil. Celníci jsou přece také lidé, atak po tobě patrně žádný střílet nebude, pokud tě spatří,“ pokračoval ve vábení krčmář.

„No jo, ale co kdyby jich tam bylo víc achytili mě,“ nadhodil Jakub.

„Hm, není pravděpodobné, že by jich tam spolu chodilo víc, ale kdyby se to přece jenom stalo apolapili tě, musíš tvrdit, že kořalku jsi koupil pro sebe od kohosi na trhu vRakousku, na hranicích jsi zabloudil, atak ani nevíš, kde jsi. Vžádném případě nesmíš prozradit, že kořalku máš ode mne aani ke komu jsi sní měl namířeno. Pokud by tě pak zavřeli do vězení, bude to přece jen načas, ajá ti na svou duši slibuju, že bych nenechal tvou ženu aděti umřít hlady, než by ti vypršel trest. Aaž by ses vrátil zžaláře, dal bych ti za odměnu slušné peníze za to, že jsi pro mě riskoval,“ snažil se krčmář dotáhnout svůj záměr kúspěchu.

Navržené peníze, které by jinak jako dřevorubec či každodenní dřinou usedláků pracně vydělával celý měsíc, byly pro Jakuba silným lákadlem. Proto, ikdyž se nezbavil pochybností, zda dělá dobře, skrčmářem se dohodl, což stvrdili podáním astiskem rukou.

Hned následující den se skrosnou naplněnou lahvemi skořalkou, svrchu zakrytými chrastím, vydal na cestu. Své ženě důvod své cesty neprozradil. Nevyptávala se, kam jde. Měla za jisté, že si jej jako obvykle někdo sjednal kpomoci vhospodářství nebo ke kácení či jiné práci se dřevem.

Nevyčítal si, že ji klamal. Pořádný muž se přece musí postarat orodinu, aby se měla co nejlépe, aobejít zákon snad ani není hřích, jestliže to dělá vtakovém úmyslu, říkal si vduchu. Vhustém mlází uokraje lesa ukryl pilu břichatku, kterou si vzal zdomova ssebou, aby sousedé, kteří ho mohli spatřit, nepojali podezření, za jakým účelem skrosnou na zádech do lesa jde. As kořalkou vyrazil ktemenu hory.

Les na úpatí Plechého znal dobře. Čím výše však stoupal, tím mu byl známý stále méně. Do těchto míst podobně jako většina obyvatel zjeho osady chodil jen zřídkakdy. Obvykle jen na houby, když byl čas jejich růstu. Vzpomněl si, jak byl od raného věku utvrzován vtom, že je tady říše strašidel.

Jak se blížil kPlešnému jezeru, vybavil si vyprávění ostrašných divých ženách, které kolem něj pobývají. Vzdáleně se ženám podobaly, avšak byly ohavné, porostlé srstí po celém těle, chodily polonahé abosé, oděné pouze vsuknicích. Říkalo se, že tato ohavná zjevení nemilosrdně utopila již mnohého nešťastníka, který na jimi obývané území zavítal. Rovněž se proslýchalo, že rodí ohavné zmetky, které podvrhují nešťastným matkám náhradou za jejich vlastní děti, které jim ukradnou, když ty na ně nedávají pozor. Za nocí tady zjezera prý kvílí sbor utopenců ak jejich žalostné písni se přidává vytí vlkodlaků, křik hejkalů idalší úděsné zvuky.

Jakubovi se při pomyšlení na to zrychlil dech. Ujezera ovšem žádnou zdivých žen ani jiná strašidla nezahlédl, atak kolem něj přešel bez úhony. Po chvíli, když se pro jistotu ohlédl, spatřil, že od údolí se vzhůru valí mlha. Tu, jak od mládí věřil, vlečou šedí mužíci. Nebál se jich však. Již mnohokrát se mu stalo, že se ocitl vtak husté mlze, že bylo vidět jen na pár kroků, apřesto cestu neztratil. To jen lidem neznalým hor šedí mužíci způsobí, že zbloudí vkrajině, kde se nevyznají, av zimě umrznou či vlétě utonou vbezedné bažině, táhly mu hlavou zjitřené myšlenky.

Nezastavoval se aod jezera začal stoupat strmým svahem vzhůru. Když se poohlédl, všiml si, že mlha se začíná vytrácet anad hladinou jezera se válí již jen její cáry. Připadlo mu, že mezi nimi zahlédl ijakési postavy, ale byl již dost vysoko nad jezerem, atak obavu znich mít nemusel. Jeho obavy nyní dostávaly jinou podobu. Zemská hranice byla nedaleko aon mohl každou chvíli narazit na hlídkující stráž. Anáhle, jako by to přivolal.

„Kam jdeš, chlape? Stůj!“ zaburácel nedaleko od něj hlas.

Jen letmo zahlédl postavu, zpola zarytou jeho zraku kmenem jednoho zrozložitých stromů. Na nic dalšího nečekal arozběhl se dolů napříč svahem.

„Zastav se! Stůj, nebo střelím!“ křičel ze svahu nad ním celník. Pak Jakub zaslechl, jak mu nad hlavou hvízdla kulka apo ní další. Šlo mu oživot, atak běžel tak rychle, jak určitě nedokázal ještě nikdy předtím. Když před sebou spatřil husté mlází, střelhbitě vběhl do úkrytu mladých stromků av následném okamžiku se zřítil do prohlubně.

Když přišel ksobě, první, na co padl jeho zrak, byly bosé nohy. Spíše zvířecí než lidské. Zablácené, sdrápy místo nehtů. Pozdvihl hlavu azděsil se. Vpřítmí spatřil stařenu sparohy na hlavě, zahalenou ve vlčí kůži. Zjejího svraštělého obličeje na něj hleděly pichlavé oči. Připadly mu divoké, jaké mívají šelmy.

„Lesní matka!“ problesklo mu hlavou. Znal strašlivé historky otom, že napadá osamělé poutníky aubíjí je svými parohy. Také že pouhým pohledem dokáže člověka proměnit vkámen. Oněměle na ni hleděl, zchvácený hrůzou, aočekával, že ho vnejbližší chvíli sprovodí ze světa.

„Bojíš se mě?“ zaskřehotala.

Znáhle zcela vyschlého, sevřeného hrdla nedokázal Jakub vypravit žádný zvuk, atak jen přikývl hlavou. Svraštělá tvář stařeny se roztáhla ve škleb.

„Neboj se mě! Vím, co si omně myslíš. Já ale nejsem jen zlá, jak omně někteří hlupáci vyprávějí. Jsem jako zdejší hory. Někdy zlá akrutá, avšak nezřídka ivlídná alaskavá. Vím ito, kdo jsi ty ajaký jsi. Znám všechny lidi odtud. Nikdo zvás přede mnou nic neutají. Nevezmu ti život. Zatím jsi udělal málo zla, atak nyní ktobě budu laskavá azůstane to tak, dokud si to nepokazíš,“ řekla užaslému Jakubovi, který na ni hleděl jako omámený.

„Teď mě dobře poslouchej! Dám ti dar. Utíkal jsi před celníky, ale smým darem už nebudeš muset prchat před nikým. Podívej se mi do očí! Nemusíš se bát, že zkameníš, to už bys kamenem byl, kdybych chtěla. No tak se už netřes strachem aposlechni mě!“ přikázala Jakubovi.

Znovu vyděšeně poslechl. Pozvedl zrak kjejí tváři aoslnilo ho zablesknutí, které vyšlehlo zjejích očí azamířilo přímo do jeho zorniček. Nezkameněl však ani neoslepl.

„Tak! Ateď ode mne máš slíbený dar. Na koho od této chvíle pohlédneš abudeš tomu tak chtít, zůstane strnulý, jako by zkameněl. Ale ne navždy, takovou moc dostat nemůžeš. Ten, koho pohledem zmrtvíš, zůstane jako by zkamenělý do následného rána, déle ne. Jednu drobnou vadu to však pro tebe bude mít pokaždé, kdy můj dar využiješ. Vždy ti přitom otrochu ztvrdne srdce. Je jen na tobě, jak tvrdé je postupem času budeš mít.