Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Pamela Anderson

S láskou Pamela

Z anglického originálu Love, Pamela, vydaného nakladatelstvím HarperCollins Publishers, New York, v roce 2023 přeložila Ivana Skenderija
Odpovědná redaktorka Markéta Šlaufová
Redakční úpravy Monika Jitřenková
Korektura Julie Gonzálezová
Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007
Obálka Martina Charvátová

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis v Praze roku 2023 jako svou 8650. publikaci

Grada Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, Praha 7

LOVE, PAMELA
Copyright © 2023 by Anderson Media LLC.
All rights reserved.
Translation © Ivana Skenderija, 2023
© Grada Publishing, a. s., 2023
Cover design © Alison Bloomer
Image © Lauritta/Shutterstock

Tisk FINIDR

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

ISBN 978-80-271-7008-1 (ePub)
ISBN 978-80-271-7007-4 (pdf)
ISBN 978-80-271-3990-3 (print)

MÝM KLUKŮM,

kteří mě povzbuzovali,

abych se podělila o svůj příběh

svým

nedokonalým stylem.

Je to jediný způsob, jak vydržet

a popsat

svůj život.

Mé jedinečné šílenství,

můj odkaz.

Z hloubi mého nepřemožitelného srdce,

bez cenzury.

Láska je tak krátká

a zapomínání je tak dlouhé.

– PABLO NERUDA –

Linie mezi sny

a realitou

se rozostřují,

stejně jako hranice, kde končím já

a začíná svět.

Žití

a snění

jsou hříšným tancem.

Mé sny se často stanou realitou –

Prokletí,

A zároveň požehnání.

Nyní

se kruh konečně

uzavřel

Konečně se cítím v bezpečí.

Narazila jsem na druh

udržitelné lásky –

nejen praktické,

přátelské

a soucitné lásky,

Milostného příběhu

plného víl,

nymf

a kouzel.

Skutečný příběh lásky –

Lásky

k sobě samé.

Nebo spíš

Něžné odpuštění.

V kontextu

všech mých minulých

i současných rozhodnutí

není snadné rozpoznat

ty správné návyky.

Nic není správné,

nebo špatné,

jen osobní upínání se

založené na naší minulosti,

traumatech,

nevinnosti

a vzdělání.

Vždycky mi říkávali, že jsem

„nezvladatelná“.

Nikomu se nelíbily mé volby

Možná

Je to dobré znamení.

Má cesta byla jen má.

Byla jsem aktivním

rodičem

Žádné chůvy,

Rozpisy basketbalových utkání

mých chlapců

zahrnuty do mých filmových

i televizních smluv.

Mé děti vždy byly na prvním místě – bez

ohledu na cokoliv – Nikdo

nám

to už nevezme.

Hollywoodská rarita.

Byla jsem

a stále jsem

výjimečně

snadným terčem.

No a

jsem na to hrdá.

Mám slabý obranný systém.

Nejsem zahořklá,

netoužím po tom být tvrďačkou

prosadit se, či být brána vážně.

Raději

Jsem proměnlivá

a svobodná,

nesvázaná hranicemi

Nechávám život náhodě

a osudu.

„Dejte mi něco dalšího, co nezvládnu,“

řekla bych –

Připravená na další výzvu.

Život je řetězcem potíží

které musíme zvládnout

s laskavostí –

jeden problém je vyřešen

a vynoří se další.

Zas

A znova

dokud nezemřeme.

Nemotorná popleta

tlačíc své nejbližší

do nových

nepříjemných

a inspirujících míst,

chtíc po ostatních

jen to, co vyžaduji

sama od sebe –

Jsem

malá holka, co se zrodila

z excentricky krásných,

kreativně na sobě závislých

žen, které se za sebe nestyděly,

Byly příliš dobrými

pro kteréhokoliv muže.

Kolektivní společnost mořských víl,

Žijící v hradech z písku,

snící pod pokrývkami z mořských řas,

večeřící ze skořápek ústřic…

Mé učitelky byly urputné,

s vlasy natupírovanými jako cukrová vata,

silné a moudré,

přitom zvláštním způsobem úžasné.

Měla jsem to štěstí,

že divoký duch ženskosti

nevyzpytatelný a všudypřítomný

vířil kolem mě,

Počínaje mou přenádhernou matkou

až k jedinečným ženám,

co ji vychovaly.

Rebelské krásky

v baretech od Philipa Treacyho,

zaujaté strategií modrého oceánu,

přidrzlými tajnými zbraněmi.

Prověřené a pravdivé činy,

neškodně milující

a bezostyšně

sexy.

Smyslnost

obrněná

úžasnými rodinnými recepty,

láska a svádění

„Nejkratší cesta do srdce muže

vede skrz jeho žaludek,“

a také

jejich hladovějící myslí.

Učily mě

Se nikdy nevzdávat

Nebo se nechávat dobýt –

„Udrž jiskru“

„Nenech se snadno dostat“ –

Ale být takovou dívkou v dnešní době

Vysílá opačné signály.

Tabu,

frustrující, nevlastenecká,

nebo problematická.

Je mi zábavou

a přirozeností

míchat feminismus

a ženskost:

Naučit se umění dráždění

a přitom si udržet

sebeúctu

jako vysokou hodnotu.

Tohle vše

ve mně zakořenilo,

božsky a

geneticky mě zatížilo.

Mé vzpomínky

Jako by skončily v mixéru,

ve šmouze času,

Desetiletí klamu,

Zmatení.

Raději nebudu psát data,

či roky, měsíce, týdny –

Zdá se to být příliš povrchní.

Vztahy,

kterými jsem prošla

nejsou mým životním dílem –

Jsou zkrátka…

Jsou časovou osou.

Vlastně

O svém životě

nepřemýšlím v letech,

ale skrze ty, které jsem tehdy

milovala.

Rozmazaná vzpomínka.

Říkám tomu „tlumené vidění“

jako se dívám do fotoaparátu –

Dívám se „skrz“ něj –

Jako by za něj –

Nikdy

přímo na čočku,

ale tlumené ostření.

Jemné mžourání do propasti

Jako bych viděla cosi dále

Ale nedokázala to úplně rozeznat.

Zvědavost –

Jakási síla, co mě volá –

Gravitace mě táhne k sobě.

Každý přebal časopisu

Každá fotografie

Byla z mé strany doslova

rozostřená.

(Mohlo to také znamenat, že jsem potřebovala brýle.)

Většina lidských životů proběhne

nezaznamenaná

nebo hůř,

nežitá.

Je skutečně ozdravné procházet

archivy.

Přežila jsem

Je to skoro, jako bych žila svůj život,

abych o něm napsala.

Takže

se odtud

natahuji –

Do hluboké louže bahna,

kterou jsem vytvořila –

lovím kameny –

A vytahuji špínu,

co brání

často zapadané

hlubiny samého dna…

To jsem já –

Hltám knihy a umění –

Utváří mě.

Hrouda hlíny

čekající na vytvarování.

Nechávám se naplnit

vším, co přichází

a

denně vstávám

jako nový člověk –

rozbolavělá, vyhladovělá,

natahující se po konvi na zalévání.

Ačkoliv toto je vážná kniha

o zneužívání,

zápase

a překonávání,

doufám, že je také

Zábavná

a

co je důležitější

Posilující.

Můj příběh

by mohl oslovit –

dívka z malého města

co se nějak zamotala

ve svém vlastním snu.

Náhle jí dochází,

že vytvořila něco

úplně z ničeho.

Odpálila jsem rozbušku

a

Ta už bouchla bez mé pomoci

jako divoká petarda, kterou nechytíš –

vesele práskající,

nebezpečně nepředvídatelná,

příliš horká, aby se dala zvládnout.

Nekonečný kouřící plamen.

Zažila jsem

strádání,

i radost

A

při tom všem

jsem cítila, že mě něco vede:

Nebylo mi třeba než

Odvahy

podniknout další krok –

Vědouc,

že andělé jsou se mnou.

Jediná ochrana,

kterou jsem potřebovala,

kromě silného pocitu sebeuvědomění.

Mám

neochvějnou víru v něco –

V Boha

přece musí být.

V jednom bodě se vše změnilo

cítila jsem svobodu

být sama sebou

ne jen existovat v módu přežití –

Osvobození –

když mi došlo,

že jsem si sama nejtvrdším kritikem,

rozhodla jsem se

odhodit tu paralyzující stydlivost

co mě věznila –

S vědomím,

že život je tady a teď

se mnou

nebo beze mě.

Nastavení mysli:

Zvládnou-li to jiní,

Mohu i já.

Všem mladým dívkám

a chlapcům

tam venku

malujícím obrazy svých životů,

naslepo to zkoušejícím

Nejste šílení

Jste stateční, jako já.

Nezávislé myšlení a

Neposlušnost

jsou důležité –

A

všechno bude v pohodě.

Bývala bych si přála, aby mi tohle někdo řekl.

A kdyby to byl býval udělal

Přála bych si,

Abych tomu věřila.

Stala jsem se válečnicí

Ničitelkou

starých přesvědčení

Při zabíjení draků

jsem vzala za svou

osvícenou myšlenku:

Jsem dost dobrá.

Jsem silná –

Nebo nejsem…

S láskou Pamela

I

CVIČENÍ:

Představuji si sebe samu, pětiletou —

Detailně —

Prohlížím si ji od hlavy až kpatě —

Chvilku ji pozoruji, jak si

hraje,

živá, legrační, teatrální –

ale na pláži sama samotinká.

Volám ji jménem, aby si mě povšimla –

Chvilku jí trvá, než mě rozpozná

arozeběhne se mi vústrety

srozevřenou náručí.

Pevně ji objímám

točím se sní dokola,

zatímco se na mě směje svým elektrizujícím úsměvem

ahihňá se

snevinným

údivem

Říkám jí, jak ji mám ráda,

Jak je krásná,

jak divoká květina,

aže jsem tu pro ni.

Aže

všechno bude vpořádku.

Že to všechno zvládne

se ctí –

dám jí velkou pusu na tvář od písku –

Otře si obličej

a

vyklouzne mi.

Utíká pryč

Ve svých obnošených

froté bikinách

vbarvě zeleného jablka –

Co se vší silou snaží zakrýt místa,

která by zakrývat měly.

Pošle mi vzdušné polibky

azamává –

spěchá ktomu, co je důležité:

pan apaní Krabovi

a

jejich medúzí děti.

Skutečná já —

neposkvrněná.

Narodila jsem se vlétě lásky roku 1967. Prvočervencové dítko spěknými 3,4 kilogramy, právě na stoleté výročí založení Kanady. Stoleté výročí čeho přesně? Zmanipulovaných dějin. Před 150 miliony lety vytvořila sopka ostrov Vancouver Island apůvodní domorodí obyvatelé na něm žili stovky let předtím, než na něj vkročil Kolumbus. Nelze „objevit“ zemi, vníž už žijí lidé. Dějiny jsou často přepsány tak, aby zmonster vytvářely hrdiny. Nebo naopak. Jenže pravda se nakonec vždycky vydere na povrch.

Bludička...

Mí rodiče mě měli hodně mladí, mojí mámě bylo teprve sedmnáct atátovi devatenáct. Potkali se začátkem jara pod rozkvetlou třešní, přímo před kostelem, kam rodina mojí mámy chodila skoro každou neděli. Vyprávěli, že když šel kolem táta se svým kamarádem, seděla na nejnižší větvi apohupovala svýma krásnýma nohama vbílých kotníkových ponožkách. Táta po ní hodil okem adal svému kamarádovi čtvrťák, aby se ztratil. Ahoj, anděli, řekl jí, když se frajersky opřel okmen se svými vlasy uhlazenými dozadu aočima barvy oceánu. Byla zněj úplně paf. Okamžitě se do sebe bláznivě zamilovali. Jako úderem blesku. Coup de foudre.

Jejich romance byla jako vystřižená zpadesátých let. Představte si Americké graffiti. Drive-iny, hot rody, burgery napůl vmístním Wings Café. Táta jí psal básničky na dlouhé svitky papíru, které si „vypůjčil“ zpáchnoucí papírny Crofton, kde tehdy pracoval. Psával mámě dennodenně aona vždycky po škole letěla do schránky pro dopisy od něj. Ačkoliv od sebe žili jen pár kilometrů, připadalo jim to příliš daleko adlouho na to, aby vydrželi jeden bez druhého.

Ladysmith je město plné opuštěných pil, kde se od pradávna těžilo uhlí. Rybářská vesnice honosící se plážemi, parky arezervacemi pro původní obyvatele. Není tam do čeho píchnout, tak trávíte čas klevetěním. Případně se stanete terčem drbů vy. Mí rodiče byli vkurzu, takoví místní Bonnie aClyde. Oba byli děsně žárliví askoro se zdálo, že hašteření je baví skoro stejně tak jako usmiřování. Táta občas protáhl moji nezletilou mámu do místního baru – akdyž přišla policie, zdrhli, amáma se schovala na záchodcích, kde ji ovšem záhy prozradil její zářivě žlutý svetr. Čekalo je však nanejvýš tak přísné pokárání „mazejte domů“, přinejhorším pokuta vmaximální výši pět dolarů.

Tátu bavily pouliční závody, takže naboural několik svých vlastních aut. Nejvíc se mluvilo ojeho kabrioletu značky Austin-Healey, kterým sjel zmalého mostku přímo do lepkavé kosy řeky Saltair. Jeho reputace se stala místní legendou adodneška má každý historku, kterou přidá kdobru: vpotravinách, vobchodě salkoholem, vlastně vjakémkoliv obchodě sčímkoliv. Ten tvůj táta… to bych ti mohl vyprávět… Musím je vždycky zastavit aříct: Už jsem toho slyšela až až, to mi věřte, ale díky. Vždycky pak odchází stakovým tím výrazem „no jéje“ akroutí hlavou. Pak rošťácké úsměvy, návrat ke starým dobrým vzpomínkám, jako by se jim na okamžik vrátilo mládí. Jako kdyby se právě rozhodli vyrazit domů za svými ženami, aby je po dlouhatánské době pomilovali.

Jednou, když se táta pokoušel ujet policii, zdemoloval svůj zelený Ford Fairlane. Máma na místě spolujezdce ho snažně prosila, ať zpomalí. Její krásná hlava pak doslova proletěla předním sklem akrémový interiér skončil zbrocený krví. Tehdy byla těhotná se mnou apozději jsme si dělávali legraci, že „to mnohé vysvětluje” (vsouvislosti smou maličkostí, ne smojí mámou). Dodneška pramenem vlasů pečlivě zakrývá dlouhou diagonální jizvu, která se jí táhne po čele od linie vlasů až kobočí.

Jejich svatba takříkajíc za pět minut dvanáct byla skromná. Narodila jsem se pár měsíců poté vmístní nemocnici vLadysmith. Můj táta byl zrovna venku hrát karty apopíjet skamarády, takže mé narození zmeškal. Ošest měsíců později proletěla po titulních stránkách novin Ladysmith Chronicle fotografie mého táty, jak hrdě třímá medailonek „Dítě sta let Kanady“, zatímco já sedím mámě na klíně. Kumari-eskní.

Naše malá rodinka se usadila vmotelovém komplexu chatek snázvem „Arcady Auto Court“, který patřil mým prarodičům. Sestával zdevíti chatiček zasazených vlesíku hned upláže. Naše byla chatka číslo šest, posazená na travnatém pahorku svýhledem na oceán skrze větve stále zeleného starobylého stromu jménem planika obecná. Ačkoliv většina místních byla drsná apřipravená na všechno, moje babička oproti nim působila vytříbeně apůvabně – byla vysoká, bledá, se vždy dokonale upravenými tmavými vlasy. Nosívala elegantní jednobarevné outfity, limetkově zelené kalhoty sna rameni střiženým topem akrásné balerínky. Rudé rty inalakované nehty. Snídávala jen sklenku sherry, nalitou nabarovém pultu ve stylu Franka Sinatry: stylovém baru plném křišťálových lahví postavených na starém klavíru značky Weber ztřešňového dřeva. Později babička pronajímala chatky především motorkářům. Domnívám se, že se jí líbili iHells Angels achovala knim důvěru. Když děda umřel, myslím, že se cítila bezpečněji obklopená silnými muži, kteří ji zbožňovali, oceňovali její velkorysost audělali by pro ni cokoliv. Chatka „Kyselinového Eddieho“ stojí dodnes aříká se, že je tam někde pohřbená hromádka zlata, pravděpodobně společně sněkolika mrtvolami. Dodneška si vybavuji zvuk motorek prolínající se s cvrlikáním ptáků, houkáním sov… askřeky orlů.

Divočina

vdivočině.

Malinký obchod vrámci motelu prodával jen nezbytnosti, základní potraviny. Jeho černě arůžově lakované police byly obložené cigaretami, sladkostmi anovinami. Lednice byla naplněná sušenkami Pop-Tarts, mrazák plný mražených tyčinek vodové zmrzliny. Vždycky jsem otevřela víko astrčila hlavu dovnitř, skoro jsem tam spadla, zatímco jsem zuřivě kopala nohama ve snaze natáhnout se do ledového chladu pro svůj oblíbený nanuk. Musel být oranžový, to byl hlavní cíl. Každému to bylo jasné podle mých oteklých zoranžovělých rtů – rtů, na které jsem si vprůběhu let zvykla, ale kvůli nimž si mě jako malou hodně dobírali. Babička se na mě vždy jen podívala pohledem, který říkal: „Co jsi kde prováděla?“, přičemž ale moc dobře znala odpověď. Pohled jsem zavrtala do podlahy, pak jsem se usmála – oranžová od nosu až po bradu – apoprosila, aby můj úlovek připsala na můj „účet“, aniž bych věděla, co to přesně znamená, nebo to, že ho musí táta každý měsíc splatit. Popadla mě za paži apřivedla mě kumyvadlu, do ruky vzala notně opotřebovanou kostku mýdla aomyla mi ruce teplou mýdlovou vodou. Pak mi pusu otřela starou pomačkanou utěrkou na nádobí (která byla cítit zvláštním antiseptickým odérem) aposlala mě ven.

Můj bratr Gerry se narodil čtyři roky po mně, srozcuchanou hlavičkou plnou blonďatých kudrlin amodrýma očima po mamince. Cherubín. Byl mým pravým opakem vkaždém smyslu. Vždycky jsem si říkala, že Gerry je to nejkrásnější, co jsem kdy viděla. Narodil se 31. července, na místní svátek. Další zmínka vnovinách. Další medaile.

Když byla máma vpokročilém stadiu těhotenství sGerrym, přestěhovali jsme se kpláži do třípokojového domku na Woodley Road. Šindelová střecha se hodila kvybledlému cedrovému obložení aod nekonečných vlnobití avlhkosti měla barvu šedi naplaveného dřeva. Vzimě zní visely rampouchy tak dlouhé, že se až dotýkaly země, jako by to byl zmrzlý vodopád. Venkovní přední veranda byla součástí našeho životního prostoru, stála na ní pračka, mrazák akrabice prázdných pivních lahví připravených kvrácení do výkupu někdy během víkendu.

Chata byla jen pár kroků od písčité pláže. Byla jsem mistryní vpřebíhání po korýších jen tak bosky, proběhla jsem přes ně, jako by byly žhavými uhlíky. Nejsem si ani jistá, zda se má chodidla jejich zubatých schránek vůbec dotkla. Písek plný oblázků, kamení, krabů, malých přílivových loužiček vody, hvězdic… říše divů bohatého azdravého mořského života přímo před naším domem. Mé hřiště.

Oceán byl mým světem.

Vždy jsem vněm měla alespoň prsty unohou.

Náš domov byl malinký. Nebylo tam moc prostoru, abychom se tam směstnali všichni najednou, takže Gerry ajá jsme si většinou hrávali venku, dokonce ivdešti. Vždycky jsem se cítila venku bezpečněji než uvnitř. Zbožňovala jsem lezení po třípatrové skalce za domem plné divokého máku, pivoněk aostružinových keřů… Klouzali jsme se kalužemi, sbírali květiny alesní plody aobčas jsme ukradli některé zmaminčiných „nedotknutelných“ narcisů zjejí zahrádky. Má oblíbená místa byla obklopena voňavými šeříky akyselými hrozny na vinné révě škrtící kmeny jabloní strpkými zelenými jablky. SGerrym jsme „pekli“ koláče zbláta azdobili stůl ve středu umístěnými ukradenými květinami. Apak jsme se do těch koláčů pustili – trocha hlíny ještě nikdy nikomu neuškodila.

Naše máma nám dávala

Všechno

aláska našeho táty byla

jiná –

inteligentní, až geniální,

vždycky tak trochu naštvaný,

ale nejčastěji sám na sebe

Alespoň myslím.

Láska ho zachránila.

Jeden byl chybějícím kouskem toho druhého –

Můj zářný vzor –

Po čem jsem toužila

svůj celý lidský život

Naneštěstí

Anaštěstí –

Můj model lásky

je trochu pokroucený,

nejen

zkreslený.

A

Je těžké ho dosáhnout.

Moje máma mi byla vším. Byla vtipná akrásná, zářivý středobod našich životů. Všichni jsme ji milovali, já, Gerry itáta. Byla to drobná, živá ausměvavá blondýnka. Ani náhodou nebyla hloupá, ale byla naivní. Jasně ji idnes vidím, jak mává svou bílou hedvábnou šálkou na znamení, že se vzdává, tváří se do fotoaparátu úplně bezmocně, snejvětšíma modrýma očima, co jste kdy viděli. Prostě by vás odrovnala. Na šňůře mezi naším ušmudlaným spodním prádlem aponožkami dvoje šaty – jedny smáslově žlutými květinami ladící kjejím vlasům, druhé jasně tyrkysově modré ladící jí sočima. Nosila vlasy svázané vroztomilém blonďatém natupírovaném drdolu lehce obarveném do růžového nebo fialového pastelového odstínu avyprávěla nám příběhy, jak když byla mladší, používala plechovky od polévky, aby si snimi natočila vlasy. Skamarádkami si daly polévku, pak vypláchly plechovky do své sbírky. Nemohly si dovolit dobře jíst, ale mohly si dovolit dobře vypadat. Neexistuje výmluva pro to nevypadat dobře, říkávala. Její vlasy nesměly trpět, ikdyby ona sama musela.

Můj táta měl taky skvělý styl. Nepopiratelný vejtaha. Nosíval bílá trička skrabičkou mentolových camelek zastrčených vrukávu. Hodinky vždy na levém zápěstí, ciferník obrácený dolů. Své tmavé vlasy nosil stažené do ohonu jako Elvis, ikdyž možná vypadal dokonce oněco lépe. Napořád image roztomilého mizery. Oba mí rodiče měli navzdory své drsné divokosti jakýsi přirozený půvab, ikdyž byli příliš mladí, aby to úplně ustáli.

Můj táta byl vášnivý čtenář, myslitel asnílek. Ale také potížista. Vždycky všechno zpochybňoval. Ve škole měl samé jedničky. Advokát chudých, co by vyargumentoval cokoliv. Studoval latinu; Bibli přečetl snad desetkrát. Zpochybňoval to, co vykládali jeho učitelé až kbodu, kdy je vyrušil ze soustředění apřiměl je jako trest za vyjadřování svých přesvědčení poslat ho domů. Vždycky zpochybňoval status quo, třeba když rozpustile trval na tom, že pokud někdo, tak jedině Erik Rudý byl tím, kdo „objevil“ Ameriku.

Naučili mě zpochybňovat autority –

Atak zpochybňuji úplně vše.

Můj dědeček Herman také přemýšlel dost svérázně. Rošťácký učenec. Byl romantik, anonymní básník pro noviny Ladysmith Chronicle, spirituální docent. Celý svůj život těžil dřevo abyl ten divoký typ, co tančí na vrcholcích třicetimetrových stromů. Ale vmých vzpomínkách se rozvaluje ve svém zeleném koženém křesle, vruce knihu, zatímco babička sedí opodál apozorně poslouchá policejní vysílačku položenou hned vedle, aby byla vobraze, co se týče nejnovějších místních drbů. Děda mi čítával zBulfinchovy mytologie hlasem hlubším, než má Barry White. Taky mě naučil mluvit finsky. Svůj kapesní slovníček finštiny jsem ssebou nosila snad všude apořád se učila nová slovíčka afráze, abych ho ohromila. Bavilo nás se spolu bavit před ostatními, aniž by nám kdokoliv znich rozuměl.

Když jsem se jednou zeptala dědy, jakého jsem vyznání, řekl mi, že jsem agnostik. Myslela jsem, že chtěl říct „antagonista“, apovídala to pak lidem, kteří na mě pak notnou chvíli dost zmateně koukali. Když jsem trochu povyrostla avzdělala se, pochopila jsem, že tím myslel, že nic spojené sBohem nemůže být poznáno nebo nepoznáno, ani víra nebo pochyby oní. Moje spiritualita byla na mně samotné. Nikdo mi neříkal, čemu mám věřit – najdu si Boha po svém. Anebo ne. Vychovali mě tak, že mi nikdo neříkal, co ajak mám dělat, jak přemýšlet, nebo čemu věřit; ajsem za to nebetyčně vděčná. Je to ten největší dar. Dědovo silné spojení spřírodou ahluboký respekt kní byl silným odkazem. To on byl tím, kdo mě přesvědčil, že elfové avíly existují, že stromy mohou mluvit mezi sebou iknám. Že když rozmístíte na zahradě malá zrcátka, můžete vnich zachytit odraz víly. Anezkoušejte mi to vymluvit, viděla jsem to na vlastní oči.

Když jsme vyrůstali, neměli jsme toho moc, ale máma dokázala vykouzlit magickou náladu. Nechávala po domě cestičky zokvětních plátků, zprávy, vlastnoručně vyrobená překvapení na Vánoce, Velikonoce, den sv. Valentýna… Nikdy nevynechala jediný svátek smalými dárečky buď pro nás nebo pro tátu, cokoliv si jen mohla dovolit. Měla hned několik zaměstnání – pracovala jako servírka, sběračka jahod iškeblí, prodavačka vysavačů – zatímco táta dělal většinou kominíka, sám si určoval, kdy půjde do práce. Každý večer přesně vpět měl na stole večeři. Bylo to něco, na čem jsme byli závislí. Až nyní si začínám uvědomovat, jak moc to pro mě aGerryho znamenalo, ta rutina adůslednost, dokonce ikdyž to byla jen večeře zmražených polotovarů. Moje oblíbené byly makaróny splechovkou dušených rajčat ačasto dostanu chuť na maminčiny pirožky – ovšem bez slaniny – aplechovkovou řepu.

Jestli byla máma někdy unavená, nedávala to najevo. Hrozně ráda jsem ji rozesmívala, už jako malá jsem si uvědomovala, jak zbožňuju její úsměv. Třeba jsem vyklouzla ze svého pokoje smaminčinými natáčkami apřehrála jí reklamu na parfém Enjoli – Můžu přinést domů slaninu aosmahnout ji na pánvi… nikdy ti nedám zapomenout, že jsi muž – protože já jsem žena – apak jsem utíkala zpátky. Neměli jsme do pokoje žádné dveře, takže jsem se rychle zastavila auvelebila ve vchodovém rámu, napjatě poslouchala smích rodičů aspocitem hrdosti sama na sebe jsem se taky tichounce chichotala. Apak jsem naplánovala další vystoupení.

Máma taky vymýšlela hlouposti, které rozesmály ji inás. Potrhlá kondiční cvičení astrečink, skákání panáka rozkročmo amoje oblíbená „zadková chůze“ přes dvorek, malý manévr, při kterém si sednete na zem snohama před sebou asunete se po zadku vpřed. Máma prováděla tohle „cvičení“ sněkolika přítelkyněmi – všechny to byly elegantní dámy vkrásných kardiganech aměly stejné účesy ve tvaru včelího úlu, ale vrozličných barvách – acelou dobu se jen řehtaly. Máma byla legrační stylem Lucille Ball.

Moje máma vždycky říkávala, že neexistuje žádná přirozená krása – ita zabere přinejmenším hodinu před zrcadlem –, akdyž jsi krásná, máš mnohem větší moc. Vtotálním kontrastu ke kráse snámahou mojí mámy – dokonale upravené vlasy, vnažehleném tričku svyhrnutými džíny, vroztomilých zahradních rukavicích – jsem byla klasická uličnice. Hrála jsem si sčímkoliv, co se plazilo nebo lezlo: spomalým sekáčem procházejícím se bez obav po podlaze, protože nás těma dlouhýma nohama nemohl kousnout; s kluzkou užovkou proužkovanou, kterou jsem mohla nosit vnáručí; dokonce ivčely mě fascinovaly – tolik, že mě jednou při zkoumání jejich úlu opakovaně popíchaly. Jindy jsem chytila křečíka bělonohého za ocásek aten utekl, přičemž zmíněný ocásek mi zůstal vruce. Nějak se mi ho podařilo vytrhnout. Cítila jsem se hrozně, ale zároveň mě to ohromilo amusela jsem ho všem ukázat. Bylo hrozně snadné přimět mámu ajejí kamarádky ječet.

Tehdy jsem zkrátka mívala hrozně moc energie anebylo moc míst, kde jsem ji mohla vybít. Neměli jsme dost peněz na nějaké mimoškolní kroužky, ale vždycky jsem si našla cestičku. Krasobruslení bylo hrozně drahé. Vypůjčila jsem si brusle azašla na místní ledovou plochu. Byla jsem třeba jedním zdalmatinů ve 101 dalmatinech (mínus pětadevadesát, takže nás vlastně bylo jen šest vkostýmech dalmatinů). Máma mi začernila jedno oko krémem na boty, ale štípalo to a„líčidlo“ se rozmazalo do černých slz. Nastoupily jsme skamarádkami na led, vzájemně se hecovaly, držely jsme se vpase – ale neviděla jsem aupadla, přičemž jsem celou smečku psů strhla ssebou.

Existovaly komunitní kurzy akrobacie zdarma, kde mi přezdívali „gumička“, protože jsem dokázala udělat provaz na všechny tři způsoby azvládla dvacet přemetů vzad na místě anehnout se stranou. Protože jsem byla maličká, vždycky jsem byla tou, kterou si přehazovali zpyramidy na pyramidu. Zbožňovala jsem ten pocit být ve vzduchu – jako bych neměla žádnou váhu, jako by se mohlo stát cokoliv. Pokoušela jsem smrt avěděla jsem osobě už ve velmi mladém věku, že mám neochvějnou kuráž.

Pak tu byly lekce klavíru, na které jsem chodila díky rodinnému příteli. Suzukiho metoda je založena na učení podle sluchu – má učitelka zahrála ajá ji měla napodobit. Byla jsem vtom dobrá. Vnašem domě byla hudba všudypřítomná. Naši si pouštěli hodně country ajá si ráda zpívala sGeorgem Straitem aElvisem (Ten je božskej, říkávala máma), nebo spolu smámou IDon’t Wanna Play House Tammy Wynett, když vyhrávala zgramofonu. Máma pohupovala boky, myla přitom nádobí ajá tančila kolem ní azpívala jsem Idon’t wanna play house; it makes my mommy cry.

Máma mě brávala se svými kamarádkami do drive-inu. Všechny kouřily – nenáviděla jsem, jak to pálí vočích, když klevetily aodpalovaly jednu cigaretu za druhou. Nic ztoho neřekneš tatínkovi, slyšíš? říkávala mi, zatímco po mně házela popcorn. Nebyla jsem si jistá, co je to velké tajemství – skutečnost, že utrácely peníze za fast food, nebo ten Elvisův film, nad kterým omdlívaly –, ale ačkoliv jsem se dusila kouřem amnula si oči ve snaze přežít to všechno na zadním sedadle auta, odkývala jsem to.

TÁTA HRÁL NA PIANO APAŘIL TAK TROCHU JAKO JERRY LEE LEWIS. Vytáhl tahací harmoniku abubínky hned, jak začalo zapadat slunce. Jeho oblíbenou písničkou byla Green Door. Co je to tajemství, co skrýváš… Jakmile vytáhli pivo, otevřeli avysrkli čerstvě vylovené ústřice, máma se roztančila, kroutila se vrytmu hudby, kterou myslím slyšela jen ona sama.

Následujícího rána jsme si sGerrym nad muže, kteří se tam stále váleli napůl vbezvědomí, stavěli židle aházeli jim na hlavu oblázky. Udělali jsme si ztoho hru aoni nám za to vždycky nadávali asnažili se nás chytit, ale vždycky jsme jejich kocovině dokázali uniknout.

Stále mi nedělá dobře vidět

dospělého muže vrávorat

Ato jsem jich už něco viděla…

Jako každé dítě

Lhaní