Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Prof. Ing. Jaromír Veber, CSc., doc. Ing. Lenka Švecová, Ph.D., a kolektiv

Udržitelnost a udržitelný management

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401

www.grada.cz

jako svou 8703. publikaci

Odborní recenzenti:

prof. Ing. Eva Kislingerová, CSc.

doc. Ing. Michaela Kotková Stříteská, Ph.D.

Odpovědný redaktor Petr Somogyi

Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková

Formát ePub Štěpán Böhm

Návrh a zpracování obálky Zdeněk Dušek

Počet stran 320

První vydání, Praha 2023

Vytiskla tiskárna Typodesign s.r.o., České Budějovice

© Grada Publishing, a.s., 2023

Cover Photo © Depositphotos/lightsource

ISBN 978-80-271-7064-7 (ePub)

ISBN 978-80-271-7063-0 (pdf)

ISBN 978-80-271-0897-8 (print)

O autorech

prof. Ing. Jaromír Veber, CSc.

Dlouhodobě působí v akademické sféře, od roku 2002 jako profesor v oboru podniková ekonomika a management. Byl a je členem řady vědeckých a správních rad vysokých škol. Publikačně se zaměřuje na tematiku managementu, v poslední době pak na management inovací a vliv digitalizace na ekonomickou sféru. Aktuální výzkumné aktivity (v rámci TAČR) směřuje do oblasti sdílené ekonomiky. Jako konzultant se podílel na četných poradenských projektech pro desítky podniků v Česku i na Slovensku. V současnosti působí v Ústavu ekonomiky a managementu na Vysoké škole chemicko-technologické v Praze.

doc. Ing. Lenka Švecová, Ph.D.

Řadu let působí v akademické sféře, od roku 2014 jako docentka v oboru Ekonomika a management s odborným zaměřením na management, zvláště pak na manažerské rozhodování, řízení rizik, projektové a provozní řízení. Je garantkou studijního programu a členkou vědeckých rad. Vedle výše uvedeného odborného zaměření se výzkumně i publikačně věnuje i aktuálním otázkám jako inovační management, sdílená ekonomika, udržitelný rozvoj. Podílela se na hodnocení řady mezinárodních i tuzemských vědecko-výzkumných projektů. V současnosti působí jako ředitelka Ústavu ekonomiky a managementu na Vysoké škole chemicko-technologické v Praze.

Spoluautoři:

Jechová, Markéta, Ing. MBA

Krajčík, Ladislav, doc. RNDr. Ph.D.

Králová, Petra, Ing. Ph.D.

Ostapenko, Galina, doc. Ing. Ph.D.

Předmluva

„Kdo chvíli stál, již stojí opodál –

den žádný dvakrát se již nenarodí, čin dvakrát neuzraje.“

Jan Neruda: Zpěvy páteční

Možná není obvyklé začínat citátem již předmluvu publikace, ale v případě péče o životní prostředí v posledních letech dochází k tak četným změnám, že jejich ignorování zejména ze strany podnikatelských subjektů může vést k tomu, že firma bude „stát opodál“ aktuálního dění.

Tematika environmentu prošla za posledních padesát let vývojem a nelze popřít, že nyní se stává ještě dynamičtější. Navíc se dotýká prakticky všech složek společnosti, ať to jsou zmíněné podnikatelské subjekty, různé neziskové organizace, instituce veřejné správy, domácnosti i jednotlivci. Každého z uvedených hráčů se dopady vyvolané změnami v životním prostředí na jedné straně více či méně dotýkají, na druhé straně ale také mohou v zájmu jeho ochrany upravit své chování.

V knize uvedené texty přinášejí řadu informací a poznatků, které mají na počátku univerzální charakter, nicméně postupně směřují hlavně na podnikatelskou sféru, pro kterou jsou především určeny. Tato sféra je bezpochyby svými aktivitami rozhodujícím hráčem na cestě k udržitelnému rozvoji.

Výrazy péče, ochrana životního prostředí, ekologie, environment, udržitelný rozvoj v posledních letech pronikají nejen do běžného jazyka, ale i do četných praktických aktivit. Pomineme-li ekologické havárie, které znamenají překotný vliv, působí bohužel většina nežádoucích vlivů na životní prostředí plíživě, aniž bychom si to příliš uvědomovali. V delších časových periodách (a často to nemusí být ani půl století) však vyplynou nezanedbatelné posuny ve zhoršování celé řady indikátorů charakterizujících stav a vývoj životního prostředí. Navíc – ač nemusíme být přívrženci prognóz – výhledy životních podmínek na Zemi již v polovině či na konci tohoto století rozhodně nevyznívají optimisticky.

Oteplování, znečišťování, plundrování zdrojů, poklesy biodiverzity – to jsou posuny v životním prostředí, které mají na svědomí vnější, často vesmírné, ale i přírodní vlivy (zemětřesní, výbuchy sopek atd.). Bohužel aktivity člověka v tomto směru nezůstávají pozadu a běžně se přiznává, že zvláště od nástupu éry industrializace hrají klíčovou úlohu. Samoregulační mechanizmy dávno nestačí na to, aby se příroda vyrovnala s různými negativními vlivy spojenými s činností člověka a logicky by to zase měl být člověk, kdo si tyto skutečnosti uvědomí a bude směřovat k jejich nápravě. I když nelze přehlížet úlohu jednotlivce – každého z nás – v přístupech k udržitelnosti, dominantní bude podnikatelský sektor (v širokém pojetí průmyslu, stavebnictví, zemědělství, dopravy, ale i služeb), který se musí zasadit o posun, o udržitelné podnikání. Odtud by již nemělo být problémem takové aktivity realizovat na úrovni municipalit a dalších organizací a institucí.

Autoři si při zpracování této publikace postupně uvědomovali, jak obsáhlou se v současnosti stává tematika udržitelnosti, proto zhruba polovinu textu věnovali ozřejmění aktuálních poznatků, které jsou na tomto poli v současnosti k dispozici. Přiznávají, že ani nebylo možné upozornit na všechny, zejména protože se tato tematika vyznačuje nebývalou dynamikou. Hlubší proniknutí do problematiky udržitelného rozvoje je však předpokladem následného chování jak jednotlivců, tak manažerů až po vrcholovou úroveň v každé organizaci.

Druhá část publikace přináší jistý návod (návrh postupu, vnitřní struktury i věcné náplně manažerských aktivit), který má směřovat k zavedení, využívání, zlepšování a pochopitelně i k integraci firemního řídicího systému zaměřeného na udržitelnost s dalšími řídicími aktivitami. V tomto směru se autoři drželi osvědčených praktik, které nabízejí normy ISO pro manažerské systémy kvality, environmentu, bezpečnosti práce, bezpečnosti informačních systémů, hospodaření s energiemi apod.

Shrneme-li výše uvedené, první část publikace má encyklopedický charakter a snaží se nabídnout (i s využitím bohatého rejstříku) rychlou orientaci v problematice udržitelného rozvoje. Druhou část publikace lze vnímat jako jistého průvodce koncipováním firemního manažerského systému udržitelnosti.

Záměrem autorského kolektivu bylo připravit publikaci, která by si měla najít čtenáře v řadách všech, kteří se zajímají (či se v rámci svého vzdělávání musí zajímat) o tematiku udržitelnosti, ať už jde o středoškoláky a vysokoškoláky, frekventanty MBA či účastníky různých kvalifikačních a rekvalifikačních kurzů. Měla by také posloužit pracovníkům z praxe, kteří se zajímají o manažerský systém udržitelnosti či se ho již chystají zavést, provozovat či zdokonalovat.

Z řady seriózních výzkumů, zpráv a stanovisek vyplývá, že je možná již za pět minut dvanáct, nicméně to rozhodně není důvod rezignovat, vzdát to – stále stojí za to ve svém individuálním chování, přístupu firem i různých institucí realizovat i malý krůček směrem k udržitelnosti. Můžeme se metaforicky odvolat na slavná slova Neila Armstronga: v globálním měřítku je před námi opravdu velký skok pro lidstvo.

Autoři

1   Východiska: vymezení pojmů vhistorickém kontextu

Péče oživotní prostředí, ekologie, environment, udržitelný rozvoj, udržitelnost– jde ovýrazy, které se od sklonku šedesátých let minulého století se vší vážností promítají do povědomí odborné ilaické veřejnosti.

1.1Péče oživotní prostředí

Tento pojem je zaměřený na ochranu životního prostředí. Týká se jednotlivců, organizací iveřejných institucí. Zájmem je zachovat přírodní zdroje, přírodní prostředí (floru ifaunu), ato včetně udržení vhodných podmínek pro další život. Není pochyb, že tento pojem souvisí slidmi, lidskou společností, ato minimálně ve dvou směrech.

Prvním směrem byla již někdy vraných obdobích vývoje společnosti možná podvědomá obava zvyčerpání zdrojů obživy idalšího života. Ta vedla kvyhlášení posvátných míst, jimiž různá náboženství chránila vybraná území před ničením aplundrováním. Stímto přístupem se lze setkat již uraných civilizací prakticky po celém světě, bohužel často byly takové lokality likvidovány nájezdníky, zámořskými objeviteli či kolonizátory [1].

Ve středověku se ktomu přidala různá nařízení tehdejších aristokratů, která na jejich území usilovala oochranu lesů, zvěře aryb před pytláctvím.[1] Ruku vruce stím šlo zřizování obor, tedy lokalit, na něž byl omezený vstup imožnosti hospodaření (od 13.století do novověku). Jistý posun směrem kregulaci lesního hospodářství atěžby dřeva znamenal císařský akrálovský patent Marie Terezie zroku 1754.

V18. století ana počátku 19. století je zájem oochranu přírody spojen snastupujícím kulturním směrem, jímž byl romantismus asním spojené zalíbení vpřírodě [2]. Jedním zprvních přístupů byl návrh chránit určité území formou přírodních rezervací (unás Žofínský prales vNovohradských horách založený vroce 1838,[2] následovaný Boubínským pralesem zroku 1858). Důvodem ochrany krajiny apřírodních památek zprvu byly estetické motivy, až později se přidaly zájmy přírodovědné. Zrodily se tak další lokality sochranným režimem vyhlášeným ovšem tehdejšími vlastníky území (Šerák Peprník vHrubém Jeseníku vroce 1903 či Javořina na česko-slovenském pomezí vroce 1909, obojí ziniciativy Lichtenštejnů).

Druhý směr zvyšujícího se zájmu oochranu přírody představovaly negativní důsledky lidské činnosti. Ty nastupují postupně se vznikem arozvojem industrializace atrvají prakticky dodnes. Nicméně zpočátku měl zájem oživotní prostředí lokální charakter ačasto se orientoval na ochranu přírodních lokalit: vroce 1933 byl ministerstvem národní osvěty proveden soupis zvláště hodnotných rezervací vtehdejším Československu, které bylo mimo jiné možné využít též kvýuce ve školách: bylo vyhlášeno 142 přírodních rezervací. Zvýšená péče oživotní prostředí (nejen unás, ale celosvětově) se datuje až od druhé poloviny minulého století. Není spojena jen sochranou přírodních lokalit, ale zajímá se oosud přírody aživota na Zemi iovývojové perspektivy mnohem komplexněji avrůzných souvislostech: biologických, klimatologických, meteorologických, geologických, chemických, později ikotázkám agronomie, urbanismu atd. Dostáváme se tak kpojmu ekologie.

Je nesporné, že srozvojem industrializace přichází celá řada negativních vlivů na životní prostředí, zvláště pak po druhé světové válce, kdy vzájmu uspokojení odložené poptávky docházelo kobnově průmyslových kapacit ajejich dalšímu rozvoji. Sekundárním projevem je ovšem negativní dopad na životní prostředí, který je nejprve řešen „rozptylováním“ (tzn. budováním vyšších komínů, aby se zplodiny rozředily arozšířily na větší území[3]), ředěním odpadních vod apod. Ve skládkování nebyl spatřován velký problém. Následně došlo ke kvalitativnímu posunu azachycování negativních koncových účinků cestou používání filtrů, budováním čističek odpadních vod apod. Až následně dospěli lidé kpoznání, že než řešit negativní důsledky, je výhodnější jim předcházet či omezovat jejich rozsah volbou vhodných výchozích surovin, designem (eko-designem) výrobků, zavedením úspornějších technologií, rozšířením „ochranářských přístupů“ nejen do produkční sféry, ale ido dopravy, služeb avneposlední řadě ido chování domácností.

Vdruhé polovině minulého století docházelo ike kodifikaci prvních požadavků na ochranu životního prostředí. Bohužel legislativní úprava se týkala jen ochrany přírody ajejích významných částí včetně krajiny akategorizovala chráněná území (národní parky, chráněné krajinné oblasti, státní přírodní rezervace, chráněná naleziště, chráněné parky azahrady, chráněné studijní plochy)[4] [3].

Obr. 1.1 Znaky industrializace– dýmající komíny (zdroj: lícní strana stokorunové bankovky zroku 1961)

Za zmínku stojí, že ochrana přírody patřila do kompetence ministerstva osvěty, později školství akultury. Až vroce 1958 vzniká specializované pracoviště snázvem Státní ústav památkové péče aochrany přírody. Institucionální, ale ilegislativní zlom nastal počátkem devadesátých let 20. století, kdy vzniklo ministerstvo životního prostředí České republiky anásledně byla přijata řada zákonů na ochranu životního prostředí. Vroce 1995 byla schválena první Státní politika životního prostředí.

Novodobý pohled na ochranu životního prostředí (environmental protection) se vodborné literatuře apotažmo vširším povědomí prosazuje od šedesátých let minulého století. Souvisel snárůstem populace, spotřeby (nadspotřeby) isprvními projevy degradace životního prostředí. Začaly se objevovat první eko-kauzy, ať to byla studie americké bioložky aspisovatelky R. Carsonové oškodlivosti DDT (1962) či havárie ropných tankerů znečišťující mořská pobřeží. Radikálně se také začalo zhoršovat městské ovzduší. Vreakci na tyto adalší skutečnosti vznikla vUSA koncem roku 1970 Agentura pro ochranu životního prostředí. Vevropských strukturách se situuje počátek zájmu oživotní prostředí do roku 1972, kdy na zasedání Evropské rady vPaříži byla pod vlivem konference OSN ve Stockholmu nastolena potřeba politiky životního prostředí pro Společenství anásledně itematika ochrany životního prostředí audržitelného rozvoje. Byly formulovány zásady ochrany životního prostředí: prevence, nápravy znečištění (ať platí znečišťovatel), předběžné opatrnosti. Ochrana životního prostředí byla infiltrována do četných aktivit (například odvětvových politik), byly zavedeny akční programy životního prostředí, horizontální strategie, zapojení do mezinárodní spolupráce, podpora implementace environmentálního chování cestou směrnic, nařízení arozhodnutí EU izpětná vazba vpodobě hodnocení vlivů na životní prostředí.

Ekologie: Tento výraz se užívá jednak vobecnějším, širším pojetí, kdy je chápán jako jisté synonymum pro ochranu přírody, jednak vužším pojetí pro označení azejména zkoumání[5] vzájemných vztahů mezi organismy (navzájem) ajejich vztahů sprostředím, přírodou. Interakce mezi jedinci, populacemi amezi organismy ajejich prostředím tvoří ekologické systémy, resp. ekosystém.

Zůstaneme-li nadále uužšího pojetí, sahají vtomto případě historické počátky ekologie až kAristotelovi ajeho žákovi Theophrastovi (4. století př. n. l.) asouvisí se zkoumáním vztahu mezi četností druhů živočichů akvětin. Renesanci zažívá ekologie až vnovověku abezpochyby je spojena sejménem Alexandera von Humboldta.[6] Na počátku 20. století již existují vědecké týmy studující rostliny iživočichy (zprvu odděleně), záhy se však ukázalo, že obě skupiny jsou na sobě závislé. Humboldtův multidisciplinární přístup se uplatňuje vekologii ivsoučasnosti, samozřejmě na vyšší úrovni, kdy jsou do zkoumání ekosystémů zapojeny radioizotopy, biotelemetrie, matematické modelování, informatika, biostatistika, terénní experimenty, řízené komorové podmínky atd. Vpraxi se lze setkat scelou řadů dílčích segmentů ekologie: evoluční ekologií (zkoumá proměny druhů, schopnosti adaptace na měnící se podmínky atd.), populační ekologií (zajímá se oto, proč jsou některé druhy hojné, zatímco jiné vzácné), biogeografií (studuje rozšiřování organismů vrůzných zeměpisných oblastech), komunitní ekologií (zajímá se orostlinná iživočišná společenstva, jejich rozšíření po světě aofaktory, které je ovlivňují), ochranářskou ekologií apod.

Udržitelnost (sustainability) je obecný výraz pro schopnost pokračovat na určité úrovni po dlouhou dobu (zanglického sustain– udržet, vydržet, držet krok). Tato schopnost se může týkat firmy či celé ekonomiky (udržitelné podnikání, bezproblémový vývoj ekonomiky), důchodového systému (jeho spolehlivé fungování včase) avneposlední řadě ive vazbě na životní prostředí (environmentální udržitelnost): zde jde oschopnost podniku, celé ekonomiky či světového společenství fungovat dlouhodobě bez negativního vlivu (škod) na životním prostředí [4].

Udržitelnost zpohledu životního prostředí: Přiznejme, že vposlední době se samostatný výraz „udržitelnost“ spojuje zejména sochranou životního prostředí. Jde tedy oaktivity, které nepovedou kvyčerpání přírodních zdrojů, nezpůsobí enormní znečištění, zajistí ekologickou rovnováhu anepovedou ke snížení kvality života na Zemi. Vyjdeme-li zobecného vymezení pojmu udržitelnost, lze rozlišit dva klíčové faktory, které na ni mají ve vztahu kživotnímu prostředí vliv.

Přírodní faktory vyplývají zpovahy dějů na Zemi (případně ve vesmíru) ajsou minimálně ovlivněny člověkem. Mohou mít pozitivní důsledky, například různé regenerační přírodní procesy, které vedou kudržení ekologické rovnováhy (samoobnova lesů, biodiverzity).[7] Bohužel tyto procesy na některé devastace přírody nestačí, vlepším případě trvají velmi dlouho.

Ovšem nelze přehlédnout ani ničivý vliv přírody. Může mít lokální charakter (větrná smršť) izávaznější charakter (zemětřesení, záplavy). Nicméně anomálie vyvolané počasím či pnutím zemských desek nejsou ničím výjimečným: potopa světa zmíněná vBibli se podle současných výzkumů datuje někdy do roku 2200 př. n. l., ovšem existují inázory, že prapůvod potopy sahá až do 6. tisíciletí př. n. l., kdy bylo níže položené sladkovodní jezero vprostoru nynějšího Černého moře vlivem zemětřesení zaplaveno slanou mořskou vodou. Okolí původního jezera bylo bohatě osídleno zemědělským obyvatelstvem, které muselo toto území opustit, ajejich vzpomínky se transformovaly do mýtů opotopě.

Po tomto historickém úvodu přistupme kbližšímu vymezení přírodních faktorů ovlivňujících životní prostředí na zemi:

•Geologické faktory: Vsoučasnosti se Země nachází vgeologickém období označovaném jako čtvrtohory (kvartér). Odhaduje se, že trvá již cca 2,6 milionů let. Starší údobí čtvrtohor se označuje jako pleistocén, současné geologické stadium je holocén. Do období čtvrtohor je situován vývoj člověka ačasto se uvádí idalší charakteristický rys: střídání dob ledových, meziledových, což nutilo člověka adaptovat se na měnící klimatické podmínky.

Pro pleistocén je příznačné, že kontinenty jsou již vdnešní podobě. Pomineme-li první stupeň čtvrtohor (gelas), lze na Zemi zaznamenat periodický vývoj, kdy dochází vcca stovce tisíciletých cyklů ke střídání ledových dob (glaciálů) ateplejších období (interstadiálů)– vtěchto obdobích dochází ke kolísání teploty. Teplotní poměry se neliší jen mezi glaciály ainterstadiály, ale (vmenším rozsahu) ivrámci interglaciálů. Prvním, kdo přišel scyklickým střídáním teplot ve čtvrtohorách, byl Slovinec působící na bělehradské univerzitě, profesor Milutin Milankovič (1879–1958) [8]. Jeho názory byly vprůběhu 20. století podpořeny řadou dalších vědců anásledně dvěma hloubkovými vrty vAntarktidě [6, 7].

Máme-li vsoučasnosti obavy zglobálního oteplování, svysokou pravděpodobností můžeme konstatovat, že přírodní vlivy nám příliš nepomohou. Nacházíme se nyní asi uprostřed holocénu (mladších čtvrtohor) aod konce poslední doby ledové jsme vzdáleni cca 11 700 let. Do další doby ledové, kdy by se měla Země opět ochlazovat, zbývá cca dalších 10 000 let [8]. Bohužel ani poslední vědecké výzkumy optimismu nepřidávají. Odraz světla naší planety se posunul vpolovině minulé dekády zmodravé barvy více do zeleného spektra. Vědci si to vysvětlují tím, že ubylo mraků, od nichž se sluneční svit odráží, akodrazu dochází více od moře. To by ovšem znamenalo další faktor většího oteplování Země [9].

•Přírodní faktory: Obecně za tyto faktory můžeme označit jevy, které jsou nezávislé na chování člověka– kosmické vlivy, tektonické jevy, změny vlastností atmosféry azemského albeda, meteorologické změny, přirozenou radioaktivitu prostředí, biologické faktory.

•Kosmické vlivy: Rozhodující vliv na Zemi má bezpochyby Slunce. Údajně produkuje 4 × 10^23 kW energie za vteřinu azřejmě je tak jediným zdrojem veškeré energie na Zemi (kromě jaderné). Sluneční vítr ovlivňuje zemské elektromagnetické pole ielektromagnetické bouře, ty mají negativní vliv na rádiová spojení, navigační systémy iživé organismy. Slunce, Měsíc, popřípadě další vesmírné objekty mají vliv na vychýlení zemské osy, změny vrotaci Země, dopady meteoritů, kosmické záření apod.

Dopady kosmických vlivů mohou mít řadu podob: mezi ty zjevné lze zařadit zvedání apokles hladiny moří aoceánů, dokonce ivelkých jezer (příliv/odliv), způsobené působením Měsíce aSlunce– tzv. slapové síly. Dmutí mořské vody má vliv zejména na erozi pobřeží. Lunární cyklus ovlivňuje pohyby mořských řas, možná ovlivňuje iženskou periodu. Sklon zemské osy adráha obíhání Země kolem Slunce jsou dalšími kosmickými faktory, tyto způsobují střídání ročních období. Ikdyž četnost dalších kosmických jevů není nejvyšší, nelze je vyloučit: střety smeteority, planetkami, kometami.[8] Zhlediska četnosti je zcela odlišná situace, pokud jde okosmický prach (částečky obvykle ve zlomcích milimetrů), který na Zemi proudí zvesmíru, zejména zkomet, asteroidů. Podle [10] jde ovíce než 14 tun tohoto materiálu za den. Opačným směrem (tedy ze Země) unikají do kosmického prostoru plyny.

•Tektonické jevy: Bez nadsázky lze konstatovat, že Země není jen vpohybu vnějším, ale ivnitřním. Zejména vhlubších sférách Země probíhají tektonické pohyby, deformace. Nejde ovýrazné pohyby (vřádu milimetrů, maximálně centimetrů za rok), vřádu desetiletí či staletí ale nejsou zanedbatelné (například postupný ústup ledovce na konci poslední doby ledové, přibližně před 8 tisíci lety, vedl kodlehčení Skandinávie ajejímu postupnému vyzdvižení (cca 1 cm/ročně). Vedle vertikálního pohybu lze na Zemi zaznamenat horizontální pohyby, označované jako desková tektonika. Vrchní vrstva země (litosféra) se skládá zněkolika částí (7–9 desek), jež se vůči sobě mohou pohybovat díky plastickému podloží, které je pod nimi. Mohou se přibližovat (při střetu se zasunout pod sebe, při vzpříčení nastává horotvorný proces), mohou se od sebe vzdalovat, ale mohou se pohybovat ivedle sebe, dokonce se mohou setkat tři tektonické desky. Doprovodnými jevy, které mohou mít nezanedbatelný vliv na životní prostředí, jsou zemětřesení (často doprovázená tsunami) asopečná činnost.[9]

•Meteorologické vlivy: Tyto vlivy jsou dány jednotlivými metrologickými prvky: atmosférickým tlakem, teplotou, vlhkostí vzduchu, rychlostí asměrem větrů, srážkami, oblačností, slunečním zářením, radioaktivitou. Tlak vzduchu je vyvolán tíhou vzduchového sloupce (od hladiny moře či povrchu země až khorní hranici atmosféry). Není stabilní, ale variabilní, závisí na výšce (v5500 metrech nad mořem je zhruba poloviční), teplotě, hustotě atmosféry vdané lokalitě, je proměnlivý iběhem dne. Atmosférický tlak má vliv na počasí: je-li vyšší než 1020 hPa, lze předpokládat slunečné avětšinou isuché počasí, naopak pokud je nižší než 1000 hPa, lze očekávat počasí deštivé (průměrná hodnota vČesku činí 1013 hPa), často doprovází (vyvolává) tajfuny, hurikány, větrné bouře.[10]

Teplota spolu svlhkostí jsou bezesporu klíčovými faktory ovlivňujícími život na zemi. Klima se na Zemi utvářelo po miliony let ajeho vývoj byl aje založen na řadě fyzikálních ameteorologických procesů, jako je výměna tepla, oběh vody, všeobecná cirkulace atmosféry. Mezi klíčové faktory vtomto směru lze zařadit astronomické faktory (parametry oběhu Země kolem Slunce, sklon zemské osy), jež mají vliv na solární klimatická pásma arozdělení planety do regionálních geosystémů, dále cirkulační faktory dané všeobecnou cirkulací zemské atmosféry amořským prouděním či radiační faktory dané dopadem slunečního záření na horní hranici atmosféry. Nelze pominout geografické faktory jako zeměpisnou šířku, nadmořskou výšku, charakter povrchu (rostlinný, sněhový), mořské proudy, vzdálenost pevniny od moře, reliéf krajiny (srážkové stíny) apod. Pochopitelně má velký vliv iflóra afauna (rozsah adruh vegetačního pokryvu, biologická rozmanitost atd.).[11]

Antropogenní faktory souvisí sčinností člověka, resp. slidskými aktivitami. Přiznejme, že negativní vliv lidské činnosti na životní prostředí až do počátku industrializace byl často lokální, vedl krůzným ekologickým škodám (vypalování lesů za účelem získání půdy pro zemědělskou produkci– žďáření, lokální devastace či poddolování za účelem získání surovin, drahých kovů apod.), nicméně pokud došlo klokálnímu zhoršení podmínek či vytěžení, komunita se přesunula dál adaná oblast do značné míry sama regenerovala. Tuto bezpochyby ekologicky příznivou situaci až do novověku „podporovala“ tehdejší regulace počtu obyvatelstva: epidemie (morové rány), hladomory, válečná tažení apod.

Snástupem průmyslové revoluce (přelom 18. a19. století) dochází kcelé řadě změn, které na jedné straně znamenají výrazný vědecko-technický pokrok atím izvyšování kvality života, bohužel jejich doprovodným efektem byl izhoršující se vliv na životní prostředí, který od lokálních projevů postupně zesiloval až po regionální acelosvětové následky.

Bezpochyby se na těchto ekologických dopadech podepsala náhrada lidské síly motorizací (nejprve parním strojem, později spalovacími motory aelektřinou), ve všech případech spojenou stěžbou aspalováním fosilních paliv. Nelze pominout ani rozmach hutnictví, stavebnictví apozději chemie. Jejich rozvoj vzájmu blaha společnosti však byl doprovázen nežádoucími vlivy na životní prostředí, zprvu lokálními či regionálními, často bez většího zájmu, později již ale jasně patrnými. Izemědělství prošlo vprůběhu 19. století změnami: dochází kústupu od trojhonného hospodaření na půdě ve prospěch střídavého hospodaření. Vývojem prošlo izemědělství: objevilo se nové náčiní (ruchadlo bratranců Veverkových zroku 1827), nastoupily traktory (první vroce 1901, byť ke komerčnímu rozšíření došlo až po první světové válce), začalo experimentování anásledné využívání organických aanorganických hnojiv. Vkonečném důsledku to vedlo květší produkci potravin akrůstu počtu obyvatelstva.[12]

Vsoučasnosti se vtomto kontextu používají dva blízké výrazy, ato udržitelnost audržitelný rozvoj:

•udržitelnost se užívá zejména se zaměřením na momentální stav, přítomnost,

•udržitelný rozvoj se používá se zaměřením na delší vývoj včase, tzn. směrem do budoucnosti.

1.2Klima, klimatický systém ajeho změny

Klima je výraz koznačení dlouhodobých meteorologických stavů na určitém území (teploty, vlhkosti, srážek). Počasí představuje krátkodobý stav těchto veličin.

Oklimatickém systému Země má smysl hovořit vposledních cca 4,5 mld. let– od té doby existuje atmosféra, následně pak ibiosféra ajejich vzájemné interakce. Za celou svou existenci tento systém nikdy nebyl stabilní, dokonce lze vjeho vývoji zaregistrovat jistou cykličnost. Na tomto místě je třeba přiznat, že nám spolehlivé informace ovývoji klimatu chybí: data, která máme kdispozici, obvykle nepřesahují 250 let, takže dalšími zdroji poznatků mohou být písemné záznamy, kroniky, sondy do věčných ledovců či predikce zjiných souvislostí.

Klimatická změna (či změny) je výraz užívaný pro označení dlouhodobých změn klimatu. Znamenají jistou míru odlišnosti oproti dosavadnímu obvyklému stavu klimatu vdaném místě. Změny klimatu můžeme rozdělit do dvou skupin:

•Kolísání klimatu představuje periodické změny podnebí dané meteorologickými jevy svysokou amplitudou. Obvykle se projevuje vteplotních či srážkových změnách, míře slunečního svitu či oblačnosti. Spolehlivé určení periody iklíčových hodnot však naráží na krátké období seriózního měření parametrů klimatu.

•Změny klimatu představují jednosměrnou změnu meteorologických prvků sdlouhodobým projevem. Vtomto případě je to sinformačními zdroji ještě horší, nicméně se dají určit čtyři klíčové příčiny:

–Astronomické faktory jsou dány změnami parametrů oběžné dráhy Země, změnami sluneční aktivity, vlivy Měsíce, možná ipohybem sluneční soustavy vesmírem. Bezpochyby souvisí sMilankovičovými cykly astřídáním dob ledových ameziledových, ovšem vřádu cca 20 000 let (viz zmínka výše).

–Terestrické faktory souvisí zejména se změnami magnetického pole Země, pohyby kontinentů, mořskými proudy, sopečnou činností, složením atmosféry, které též ovlivňují procesy zvětrávání, eroze, sedimentace (vliv na CO_2 vatmosféře). Velké sopečné výbuchy v19. století uvolnily do atmosféry množství plynů aprachu apřispěly ke globálnímu ochlazení vřádu desetin stupňů Celsia.

–Cirkulační faktory jsou dány změnami vcirkulaci atmosféry, opět budou zřejmě souviset se změnami sluneční aktivity. Ipro jejich seriózní vymezení chybí data za delší časové období. Zatím se spekuluje ojedenáctiletých cyklech, možná ale ioosmdesátileté periodě.

–Antropogenní faktory souvisí sčinností lidí.

Globální klimatická změna se týká posunů vobvyklé úrovni klimatu na celé Zemi, přitom se tyto posuny hodnotí jak kvantitativně (četností přírodních anomálií, teplotními posuny, množstvím srážek atd.), tak irychlostí, sjakou vposledních desetiletích nastávají. Spravděpodobností hraničící sjistotou jsou příčiny klimatických změn vsoučasnosti spojeny srostoucí koncentrací skleníkových plynů vatmosféře, které posilují skleníkový efekt, tedy menší odraz tepla (infračerveného záření) ze slunečního svitu zpět do vesmíru.

Nejčastěji jsou klimatické změny charakterizovány střídáním období vysokých teplot anízkého srážkového úhrnu sobdobími svysokým srážkovým úhrnem za krátké období (vletním období), což ovlivní zejména dostupnost akvalitou vody. Lze rovněž předpokládat negativní účinky na zdraví zejména zranitelných skupin obyvatel se sníženou schopností termoregulace (zejména starší anemocné osoby avelmi malé děti), různé dopady (extrémní sucho, větrné smrště) lze zaznamenat ina zemědělství, na úrovni každodenní mobility lze vzhledem kčastějšímu výskytu extrémních projevů počasí očekávat výrazný vliv na silniční, železniční, říční, ale ileteckou dopravu atd.

Klimatická změna jako globální megatrend dopadá ina všechny typy municipalit, její projevy jsou vždy lokální aje nutné knim přistupovat se znalostí lokální situace. Urbanizovaná území se vyznačují nízkou ekologickou stabilitou, atedy inízkou přirozenou adaptační schopností na tuto změnu (tepelné ostrovy měst). Velký podíl zpevněných ploch ovlivňuje celkové mikroklima území azpůsobuje přehřívání povrchů, vyšší teploty vzduchu, zvýšenou výparnost, rychlý odtok srážkových vod, prašnost atd.

Města představují na globální úrovni významného producenta skleníkových plynů (vsoučasné době 37–49% celkových emisí) iznečišťujících látek skrátkou životností (OSN 2015). Uhlíkova stopa měst se skládá zkombinace energie ve městě, dopravy obyvatel města anákladní dopravy, produkce amíry třídění odpadů avyužití území města (míra přeměny pozemků na jiné využití); největší vliv (70–80%) připadá na spotřebu energie.

Jak bude uvedeno dále (viz kapitola 3), nastávající proměny klimatu vedou kčetným aktivitám, jejichž cílem je změny omezit či jim dokonce zabránit. Ive strukturách Mezinárodní normalizační organizace ISO vzniká řada standardů, které vtomto směru přinášejí četná doporučení. Znormy ISO 14080 přebíráme výklad některých nových pojmů, které se váží kproblematice klimatu [12]:

•Klimatická akce: Iniciativa kdosažení cílů voblasti změny klimatu založených na prioritách zmírňování změny klimatu. Cílem může být snížení emisí nebo zabránění jejich tvoření, případně zvýšení jejich odstraňování, zvýšení adaptability lidských aekologických systémů na nepříznivé dopady změny klimatu.

•Zmírňování změny klimatu: Lidský zásah scílem snížit zdroje nebo zvýšit propady skleníkových plynů (GHGs).

•Adaptace na změnu klimatu: Úpravy ekologických, sociálních a/nebo ekonomických systémů vreakci na skutečné nebo očekávané klimatické podněty nebo jejich účinky či dopady. Adaptace (přizpůsobení) klimatu se týká změny vprocesech, postupech astrukturách scílem zmírnit potenciální škody nebo využít příležitosti spojené se změnou klimatu. Lidský zásah může usnadnit přizpůsobení některých ekologických systémů očekávanému klimatu ajeho účinkům.

•Klimatický scénář: Věrohodné ačasto zjednodušené znázornění budoucího klimatu založené na souboru klimatologických vztahů avytvořené pro explicitní použití při zkoumání potenciálních důsledků antropogenní změny klimatu.

•Klimatické riziko: Potenciál negativních dopadů změny klimatu, který odráží interakci zranitelnosti, expozicí anebezpečí. Klimatické riziko lze snížit zvýšením adaptační kapacity aposílením odolnosti životního prostředí, společnosti aekonomiky.

•Vystavení: Přítomnost lidí, živočišných druhů nebo ekosystémů, ale izdrojů, infrastruktury nebo ekonomických, sociálních či kulturních statků vmístech aprostředích, která by mohla být nepříznivě ovlivněna proměnlivostí nebo změnou klimatu.

•Odolnost: Schopnost sociálních, ekonomických aenvironmentálních systémů vyrovnat se snebezpečnou událostí, trendem nebo narušením, reagovat nebo reorganizovat způsoby, které udrží jejich základní funkci, identitu, strukturu azároveň udrží schopnost adaptace, učení, transformace.

•Adaptivní kapacita: Schopnost systémů, institucí, lidí adalších organismů přizpůsobit se potenciálním škodám, využít příležitosti nebo reagovat na následky.

•Citlivost: Míra, do jaké je systém nebo druh ovlivněn (ať už nepříznivě či prospěšně) proměnlivostí nebo změnou klimatu.

•Zranitelnost: Sklon či predispozice knepříznivému ovlivnění proměnlivosti nebo změn klimatu, zahrnuje různé koncepty aprvky včetně citlivosti nebo náchylnosti kpoškození anedostatečné schopnosti se jim vyrovnat nebo přizpůsobit.

Globální oteplování představuje pojem, jenž slouží koznačení jevu na celé Zemi, který se týká dlouhodobého zvyšování průměrné povrchové teploty. Všeobecně se uvádí, že naše planeta se vindustriální éře oteplila asi o1,2°C. Za tímto konstatováním seskrývá „průměr“, který není od věci vysvětlit podrobněji. Předně: oteplení se více týká souše (resp. kněmu dochází více nad souší než nad mořem), zároveň je třeba přiznat, že severní polokoule se otepluje více než jižní. Spravděpodobností blížící se jistotě se má za to, že globální oteplování způsobuje tání ledovců, což znamená izvyšování hladiny moří, ovšem způsobuje extrémní projevy počasí (sucha, povodně, vichřice, tornáda apod.) ajejich častější střídání. Vkonečném důsledku tak má globální oteplování dopady na celou společnost či její lokality vpodobě dopadů na zemědělskou úrodu, řešení četných materiálních ztrát,dopady na životy azdraví obyvatelstva atd.[13] Samozřejmě je obtížné argumentovat, že vminulosti kobdobným jevům nedocházelo– jednak chybí přesnější měření (včeských zemích se měření datují od roku 1775 ajsou spojena shvězdárnou vpražském Klementinu), jednak již kronikář Kosmas ve své kronice vzpomíná mezi lety 1045–1125 silné mrazy amnožství sněhu oVelikonocích či povodeň na Vltavě vroce 1118 (dokonce vroce 1125 vdruhé polovině května uhodily tak silné mrazy, že poškodily úrodu všeho druhu, kdy imenší řeky zamrzly) [13].

Ikdyž výše uvedený text akceptuje převládající názory onegativním vlivu globálního oteplování pro budoucí vývoj, vzájmu objektivity je třeba poznamenat, že existují více či méně seriózní studie, jež tento závěr zpochybňují (například [14]) či alespoň zjemňují: zpředběžné zprávy Světové meteorologické organizace (WMO) na světovém summitu vGlasgow vroce 2021 vyplývá, že rostoucímu oteplování planety zřejmě vposledních třech letech zabránil oceánský atmosférický jev La Niña (vroce 2021 se globální teplota zvýšila oproti období 1850–1900 o1,09°C, rekordním rokem byl 2016 snárůstem o1,2°C). Bohužel trend růstu oteplování planety za posledních sedm let je zachován aje od doby měření nejvyšší. Zpráva přináší další nelichotivé informace: Jižní Amerika už druhým rokem trpěla suchem, Středomoří zažilo obrovské množství lesních požárů, Německo se potýkalo spovodněmi amnohde padly letité teplotní rekordy: vKanadě aUSA byly místy překonány až ošest stupňů Celsia, tabulky nejvyšších teplot se přepisovaly také ve Španělsku, Tunisku, Itálii aTurecku [15].

Skleníkové plyny (Green House Gases, GHGs) jsou představovány vodní parou, oxidem uhličitým, metanem, freony (komerční označení pro chlor-fluorované uhlovodíky), oxidem dusným. Vodní pára není problémem, tím je CO_2, CH_4, N_2Oasamozřejmě freony (CFC), byť jejich produkce aužití je prakticky zakázáno Montrealským protokolem již od roku 1987.[14] Vodní páry mají krátkou periodu působení vatmosféře, jsou minimálně spojeny slidskou činností achovají se od ostatních skleníkových plynů odlišně.

Atmosférický vzduch je složen zdusíku (78%), kyslíku (21%), oxidu uhličitého (0,04%), jedno procento představují vzácné plyny. Vatmosféře se ovšem vyskytují ivodní páry, ozon, oxid dusný. Ikdyž je jejich podíl vřádu setin procenta, jejich účast na skleníkovém efektu je významná. Ve struktuře skleníkových plynů je dominantní vodní pára, jejíž podíl kolísá vzávislosti na počasí (36–70%), dále oxid uhličitý (9–26%), metan (4–9%), ozon (3–7%) anepatrné množství oxidu dusného. Vliv jednotlivých skleníkových plynů na chování atmosféry se liší, závisí na jejich množství, ale iradiační účinnosti, tedy rozdílu dopadajícího aodcházejícího záření: uCO_2 se uvádí dominantní vliv cca 60%, umetanu 20%, uN_2Occa 6%, cca 14% se podílí halogenové uhlovodíky.[15] Stratosférický ozon má spíše opačný účinek. Více jak tři čtvrtiny přírůstku oxidu uhličitého pocházejí vsoučasnosti ze spalování fosilních paliv, jeho setrvání vatmosféře se pohybuje mezi 4–200 lety. Metan, který má agresivnější vliv na skleníkový efekt vatmosféře, vydrží 10–12 let, oxid dusný působí vatmosféře více jak sto let. Nejhorší je situace srozpadem halogenových uhlovodíků (rozpouštědla)– stovky až tisíce let. Při hodnocení razance nárůstu skleníkových plynů (ve srovnání spředindustriální érou) suverénně vede metan (nárůst o150%), následovaný oxidem uhličitým (o31%). Není pochyb, že na odraz či pohlcování slunečního záření, změny oblaků atd. mají vliv iprůmyslový prach či saze, hlubší analýzy zatím chybí.

Projevy současné klimatické změny: růst globální teploty na Zemi o0,74°C od roku 1906, tání arktického mořského ledu ihorských ledovců, zvyšování hladiny světového oceánu (occa 10–15 cm za posledních sto let), nárůst extrémních jevů, sucha, bouří, zejména ve středních avyšších šířkách severní polokoule, na druhé straně vřadě lokalit Asie iAfriky se prohlubuje srážkový deficit.

Příčiny klimatických změn vsoučasnosti jsou spojeny srostoucí koncentrací skleníkových plynů vatmosféře, které posilují skleníkový efekt, tzn. menší odraz tepla (infračerveného záření) ze slunečního svitu zpět do vesmíru.[16]

Při posuzování, jak se určitý subjekt (zejména firma) podílí na produkci skleníkových plynů, dává smysl členění zavedené v[26], které dělí emise do tří skupin:

•Scope 1: Vtomto směru se posuzují přímé emise skleníkových plynů, které vznikají přímo vorganizaci nebo vzařízeních jí vlastněných (ať stacionárních, či mobilních), obvykle jde ospalování fosilních paliv vkotlích, pecích, vozidlech apod. Do této skupiny se započítávají itzv. fugitivní emise.[17]

•Scope 2: Vtomto případě se jedná onepřímé emise skleníkových plynů, které souvisejí sčinností organizace, snákupem elektřiny, tepla, páry. Vznikají sice udodavatelů, nicméně souvisejí sčinností dané organizace.

•Scope 3: Jde onejširší záběr emisí skleníkových plynů souvisejících sdanou organizací (resp. sjejím produktem), které se týkají jak předcházejících činností (těžba, úprava, doprava surovin amatriálů), tak navazujících činností (distribuce, užívání, likvidace).

Zero carbon (nulový či žádný uhlík), climate neutrality, carbon neutralization, decarbonization– možná bychom našli idalší výrazy, jejichž společným jmenovatelem je radikální omezení skleníkových plynů vypouštěných do atmosféry. Asi nejpřesnější je výraz klimatická neutralita: jednak zahrnuje všechny skleníkové plyny, jednak připouští jisté malé vypouštění emisí, snimiž si však příroda poradí svými přirozenými mechanismy, zvláště dojde-li kvysazování další zeleně. Pokud je ve výrazu uveden uhlík, buď se míní zaměření na klíčový emisní faktor, nebo se pod tímto názvem skrývají idalší skleníkové plyny.

Dosahování uhlíkové neutrality tedy můžeme vymezit jako dosažení rovnováhy mezi emisemi uhlíku ajejich pohlcováním zatmosféry: celosvětové emise uhlíku tedy musí být kompenzovány jeho zachycováním. Vtéto souvislosti se někdy objevuje ivýraz „žádné významné poškození“ (Doing No Significant Harm, DNSH) nebo „čistá nula“ (Net Zero). Způsobů dosažení uhlíkové neutrality může být celá řada: programy úspor ve společnosti (úspory uhlíkových emisí vzemědělství, průmyslu, dopravě, vdomácnostech), nahrazování fosilních paliv, zachycování či pohlcování oxidu uhličitého atd. Vždy musí mít podobu podstatného přínosu (Substantial Contribution, SC). Pod pojmem „uhlíková neutralita“ je někdy míněna ineutralita dalších skleníkových plynů, zejména metanu. Někdy se pod výrazem „uhlíková neutralita“ míní snížení emisí skleníkových plynů do roku 2050 tak, aby nárůst celosvětové teploty nepřekročil 1,5°C ve srovnání spředindustriální érou (jak vyplývá zPařížské dohody či Zelené dohody pro Evropu, která předpokládá dosažení nulových čistých emisí skleníkových plynů do roku 2050).

Uhlíková intenzita je pojem, resp. indikátor charakterizující množství oxidu uhličitého vhmotnostních jednotkách (gramech, tunách), nutného na vyprodukování jednotky energie za hodinu (kW/h, MW/h). Výroba energie (azejména elektrické energie) velektrárnách má různé dopady na produkci oxidu uhličitého vzávislosti na kvalitě fosilního paliva. Proto dává smysl přechod od uhlí kplynu. Obnovitelné zdroje energie produkují množství oxidu uhličitého blízké nule, čímž zlepšují uhlíkovou intenzitu za celý energetický mix vdané době. Indikátor uhlíkové intenzity tak do jisté míry mění pohled na nasazování spotřebičů vprůmyslu, ale ivdomácnostech– použití rychlovarné konvice (ztohoto aspektu) kpřípravě horké vody vprůběhu slunného či větrného dne bude mít jiný dopad na uhlíkovou stopu než její použití večer či vnoci.[18]

Carbon Offsetting je pojem pro označení snižování emisí CO_2 (atím ipro ochranu klimatu) cestou náhrady (kompenzace) emisí jinde na světě. Vypuštěný oxid uhličitý se likviduje zpravidla prostřednictvím ekologických projektů (například vysazováním stromů či obnovou pralesů).[19]

Ačkoliv se vsoučasnosti zatím jedná odobrovolnou aktivitu, její uplatňování není ponecháno náhodě. Existují standardy pro verifikaci kompenzace uhlíku, např. Verified Carbon Standard (VCS) offsety či Quality Assurance Standard (QAS).[20]

Pojednání oklimatických změnách aproblémy, které klimatické změny mohou způsobit, lze přehledně (ikdyž ne vyčerpávajícím způsobem) shrnout do podoby výše uvedené tabulky 1.1.

Tab. 1.1 Podstatná nebezpečí související sklimatem (zdroj: EU 32021R2139, https://www.zakonyprolidi.cz/pravoeu/dokument?celex=32021R2139)

Související steplotou

Související světrem

Související svodou

Související spevnou zemí

Chronická

Měnící se teplota (vzduchu, sladké vody, mořské vody)

Měnící se větrné poměry

Měnící se srážkové poměry adruhy srážek (déšť, krupobití, sníh/led)

Eroze pobřeží

Tepelný stres

Srážky nebo hydrologická proměnlivost

Degradace půdy

Proměnlivost teploty

Okyselování oceánů

Eroze půdy

Tání permafrostu

Zasolování

Soliflukce

Zvyšování hladiny moří

Vodní stres

Akutní

Vlna veder

Cyklón, hurikán, tajfun

Sucho

Lavina

Studená vlna/mráz

Bouře (včetně sněhových, prachových apísečných)

Silné srážky (déšť, krupobití, sníh/led)

Sesuv půdy

Lesní požár

Tornádo

Povodeň (pobřežní, říční, dešťová, způsobená podzemními vodami)

Sesedání půdy

Protržení ledovcového jezera

Poznámka: Tabulka přináší přehled nejrozšířenějších ohrožení, nikoliv úplný. Lze ji nicméně využít při posuzování klimatických rizik azranitelnosti.

1.3Péče oživotní prostředí vširším celospolečenském ahistorickém kontextu

Jak bylo naznačeno výše, životní prostředí ajeho ochrana neznamená lokalizaci vmezích národních hranic, ale bez nadsázky je třeba konstatovat, že jde ozáležitost celosvětovou, byť vrůzných zemích, zeměpisných pásmech, na různých kontinentech mohou vystupovat jako aktuální různé dílčí environmentální problémy.

Tento geografický pohled na ochranu životního prostředí je třeba propojit ishledisky celospolečenskými. Péče oživotní prostředí není izolovanou aktivitou, úzce souvisí sfungováním společnosti jako celku. Není pochyb, že velmi úzký vztah má kekonomice (ač ještě bude naznačeno, že existují četné situace, kdy má ochrana životního prostředí pozitivní vliv na ekonomiku, zejména na úspory), nelze ale ignorovat ani skutečnost, že ve více případech tomu tak zatím není aekologické (udržitelné, zelené) fungování firem, domácností idalších institucí má menší či větší dopady na ekonomiku. Přitom není společensky žádoucí či dokonce únosné, aby se extrémní tlaky na udržitelnost negativně přenesly prostřednictvím ekonomiky do sociální oblasti. Proto se vsoučasných materiálech často uvádí výraz „environmentální asociální správa (péče)“ (Environmental and Social (and Corporate) Governance, ES(C)G). Vpojetí ESG jde onovou roli státu, veřejné správy: dosažení žádoucích posunů (cílů) jak na poli ochrany životního prostředí, tak isociálních zájmů. Ostatně OSN ve svých sedmnácti cílech udržitelného rozvoje (SDGs) přijatých vroce 2015 vpodobě Agendy pro udržitelný rozvoj 2030 (The 2030 Agenda for Sustainable Development) bere vúvahu tyto rozvojové aspekty (blíže kapitola 3).

Není pochyb, že je to zejména podnikatelská sféra, která má sice klíčový vliv na hospodářský rozvoj, ale má ienvironmentální dopady avjejich aktivitách nelze ignorovat ani sociální hlediska. Proto se ve výrazu „ESCG“ zrcadlí pohled na fungování ahodnocení podnikatelských organizací nejen zklasických ekonomických hledisek (zisku, hodnoty pro akcionáře), ale přihlíží se ikjejich vlivu na životní prostředí aposílení sociální spravedlnosti. Ovšem ivpodnikatelských strukturách je potenciál pro ESCG různý: značné možnosti mají penzijní fondy, investiční investoři, nadnárodní společnosti. Ačkoliv zposlední doby se prezentují hlavně aktivity směřující kochraně klimatu, vširších souvislostech jsou ceněny iprojekty na ochranu vod, omezování odpadů, snižování spotřeby surovinových zdrojů apod.

1.3.1Management udržitelnosti

Již více než tři desetiletí se do podnikatelských činností ajejich managementu (zejména na vrcholové úrovni) infiltrují různé představy, záměry ifaktické aktivity, jejichž společným jmenovatelem je ukázat, že jimi řízený subjekt (zejména firma) nesleduje pouze ekonomické zájmy (dosahování co nejlepších hospodářských výsledků). Řídicím strukturám apotažmo celé firmě nejsou lhostejné ani ekologické či sociální aspekty, resp. dopady fungování firmy na udržitelný rozvoj azavedené sociální podmínky. Již před lety se vtomto směru vžil pojem společenská odpovědnost firem (Corporate Social Responsibility, CSR). Respektování korektního, transparentního podnikání, odpovědného přístupu kochraně životního prostředí azavedení spravedlnosti vsociálních záležitostech mělo (amožná má) různé příčiny. Obvykle jimi je snaha po zviditelnění firmy, vytvoření její reputace mezi klienty, popřípadě ivdaném regionu, snaha zviditelnit své odpovědné chování jako konkurenční výhodu. Proto se někdy kvýše uvedeným pilířům (ekonomickému, ekologickému asociálnímu) přidává čtvrtý: „být dobrý soused“– podpora kultury, sportu, zdravotnictví apod. Pochopitelně cennějším motivem kCSR je situace, kdy jsou vlastníci či manažeři přesvědčeni, že promítání ekologických asociálních aspektů do cílů iběžné činnosti firmy je správné, žádoucí, adokonce může být hospodářsky přínosné.

Vprincipu jde odobrovolné aktivity, nad rámec běžné provozní praxe, standardů či legislativy. Nejde tedy oobligatorní součásti manažerské práce ataké ne všechny firmy se kCSR hlásí aprezentují své výsledky. Navíc neexistují oficiální mantinely či kritéria, která by vymezovala odpovědné (prospěšné) chování pro obchodní partnery (zákazníky), zaměstnance či širokou veřejnost.[21]

Ukázalo se, že prosazování společenské odpovědnosti ve firmách není nic špatného, co by nemohlo být dále rozvíjeno. Na konci druhé dekády nového milénia byl ve smyslu CSR zaveden již výše zmíněný nový pojem environmentální asociální správa (ESG), který opět cílí na tři aspekty fungování firem: ochranu životního prostředí, sociální stabilitu aodpovědný přístup křízení firmy. Nicméně lze zaznamenat řadu posunů: vochraně životního prostředí orientace na udržitelnost, zejména pak na nízkouhlíkový rozvoj firmy, kritéria ESG by sice měla prolínat celou firmou (udržitelné podnikání), ovšem prioritní je jejich uplatnění při rozhodování osměrování budoucích investic. Management prosazující ESG má jak dimenzi státní (preferování kritérií ESG včinnosti veřejných institucí isměrem kovlivňování podnikatelského prostředí vdané zemi formou daní, ale zejména různé podpory podnikání), tak idimenzi firemní (viz již zmíněná zkratka ESCG), která zasahuje jednak finanční instituce, jednak podnikatelské subjekty. Firmám nic nebrání soustředit se vESG záměrech směrem kudržitelnosti na různé úsporné programy (zaměřené na energie, materiálové zdroje, odpady), plánované investice by však měly znamenat posuny vudržitelnosti do budoucna, proto by měly tyto posuny na poli ESG prokazovat atyto posuny by měly být ikritériem pro banky či jiné finanční instituce, které se podílejí na jejich financování, zda je podpoří či nikoliv. Novým prvkem je izpětná vazba vpodobě vykazování areportingu dosahovaných výsledků (viz dále).

1.3.2Historie péče oživotní prostředí

Historie zájmu oživotní prostředí sahá do samých počátků lidské společnosti azřejmě byla (ado jisté míry stále je) spojena sobavou opřežití. Četné starověké kultury praktikovaly různé omezující přístupy kvyužívání přírodních zdrojů. Přiznejme, že to platilo zejména pro krizové společenské éry (po vyčerpávajících válečných konfliktech, epidemiích, neúrodách apod.), vdobách rozmachu ablahobytu (alespoň pro vybrané sociální vrstvy) se onějakém šetrném přístupu kživotnímu prostředí nedalo (abohužel často ani vsoučasnosti nedá) hovořit.

Pomineme-li Císařský akrálovský patent lesů adříví zroku 1754, který reguloval lesní hospodářství atěžbu dřeva, výraznější pozornost věnovaná životnímu prostředí nejen unás, ale icelosvětově nastupuje až snástupem industrializace, výrazněji až po druhé světové válce. Nutno podotknout, že vpadesátých letech byla prioritou obnova hospodářství apéče oživotní prostředí měla lokální charakter apostupovala vkvalitativních krocích postupně. První snahou bylo chránit cenné přírodní lokality formou národních parků. Tatranský národní park byl zřízen vroce 1949, Krkonošský národní park očtrnáct let později.

Nelze přehlédnout ani skutečnost, že povědomí oškodlivosti řady látek, zejména chemických, bylo velmi nízké (například otravy rtutí apřípad Minamata[22]), nebo se preferovaly jejich pozitivní efekty. Až následně byly indikovány četné vedlejší účinky či přímo fatální škodlivost (například uDDT se oceňovala likvidace škodlivého hmyzu, atím ijeho preventivní účinek vůči malárii, tyfu, nicméně se následně zjistilo, že se kumuluje vrůzných organizmech potravinového řetězce apro všechny živočichy včetně člověka je toxický, navíc pomineme-li smrtelnou koncentraci pro živočichy, tak ivmenším objemu způsobuje problémy splodností či má degenerativní účinky na organismus). Vjisté zdrženlivosti či liknavosti ve vztahu kživotnímu prostředí sehrály určitou roli iekonomické zájmy: produkovat apříliš se nezabývat ochranou životního prostředí, která by vkonečném důsledku zvýšila výrobní náklady.[23]

Ať tak či onak, pozornost věnovaná ochraně životního prostředí vdruhé polovině minulého století prošla jistým vývojem. Nejprve se zaměřila na ředění škodlivin,[24] později se pozornost soustředila na koncové účinky azačaly se zavádět se různé filtry, čističky odpadních vod. Sofistikovanější pozornost věnovaná životnímu prostředí přichází až vposlední čtvrtině minulého století. Vzásadě můžeme zaznamenat dva směry: teoretický ainstitucionální.

Teoretický směr je spojen srůznými výzvami akademiků avědců směrem kživotnímu prostředí, institucionální směr je představován kroky mezinárodních institucí jako OSN, OECD, EU směrem kochraně životního prostředí. Vžádném případě mezi těmito směry nejsou hranice či ploty, ale interakce: na jedné straně jsou teoretické směry impulzem pro institucionální aktivity, ale izjejich podnětu dochází kdalším výzkumným aktivitám. Vše se pak konkretizuje vexekutivních výstupech apraktických opatřeních jednotlivých článků společnosti (podniků, institucí, domácností apod.).

1.3.2.1Teoretický směr

Vteoretické rovině bezpochyby pozornost vyvolaly apely tzv. Římského klubu zkonce šedesátých let,[25] který jako jeden zprvních nastolil otázku koexistence hospodářského rozvoje aživotního prostředí, jinými slovy: zda trvalé záměry vhospodářském růstu dosahované zejména průmyslovou výrobou nepovedou ke zhoršování životního prostředí azda nebude vkonečném důsledku dosaženo kontraproduktivního efektu: sice budeme mít všechno, jen na Zemi již nebude možné žít. Výstup těchto aktivit– publikace Římského klubu Meze růstu (The Limits to Growth) vydaná vroce 1972[26]– našla odraz vaktivitách OSN [16].

Ze současného pohledu lze za nástup zájmu anásledných aktivit na poli péče oživotní prostředí včetně udržitelnosti považovat tzv. Stockholmskou deklaraci, osmistránkový výstup konference OSN oživotním prostředí zroku 1972. Vobsahu deklarace je uvedena celá řada poznatků, které platí do současnosti: soudobý člověk přetváří své prostředí jako nikdy dříve, riziko vyčerpání neobnovitelných zdrojů, problémy vyvolané přelidněním avneposlední řadě irozdíly mezi chudými abohatými zeměmi ve vztahu kochraně životního prostředí. Vedvaceti šesti principech pak formuluje celou řadu dodnes aktuálních požadavků: přírodní zdroje ineporušená příroda musí být zachovány, znečištění nesmí překročit asimilační kapacitu životního prostředí, řešení konfliktů mezi rozvojem aživotním prostředím, věda atechnologie musí být využity pro zlepšení životního prostředí, zásadní význam má environmentální výchova, rozvojové země potřebují přiměřené ceny pro vývoz, aby zabezpečily ochranu životního prostředí.

Deset let od konání Stockholmské konference bylo zřejmé, že posuny na poli ochrany životního prostředí byly minimální. Navíc se ve vyspělých zemích posilovaly principy liberalismu (které ochraně životního prostředí příliš nepřály), mezi aktuální problémy se dostávala nová témata jako ničení ozonové vrstvy, kyselé deště apod. Zodpovědět bylo třeba iotázky, zda problémy životního prostředí mají pouze lokální charakter, nebo jsou globální, zda vyplývají znedostatečného hospodářského růstu (který negeneruje dostatek prostředků na ochranu životního prostředí), či naopak zjeho přemíry. Ustavené komise OSN (včetně komise vedené bývalým německým kancléřem Willy Brandtem) nepřinesly očekávané efekty, na sklonku roku 1983 byla ustavena další, tentokrát vedená bývalou norskou premiérkou Gro Harlem Brundtlandovou. Tato komise, složená z21 členů, se měla věnovat aktuálním problémům ochrany životního prostředí včetně tematiky udržitelnosti. Shrnutí čtyřleté práce této komise je známé pod názvem Naše společná budoucnost (neboli Zpráva Brundtlandové, Brundtland report).[27] Zpráva byla projednávaná na Valném shromáždění vroce 1987. Poprvé se prezentoval pojem udržitelný rozvoj (sustainable development) jako takový rozvoj, který naplňuje potřeby současných generací, aniž by došlo kohrožení schopnosti budoucích generací uspokojovat své vlastní potřeby. Někdy se ještě připomíná celosvětový rozměr: takový rozvoj, který neohrozí ani jiné národy. Výstupem zprávy není ovšem jen holá definice udržitelného rozvoje, ale podmínek, za kterých je možný. Předně se upozorňuje na to, že nelze oddělovat rozvoj (politický, hospodářský) od životního prostředí– jde osféry, atributy, které musí být vnímány ve vzájemné interakci, jsou neoddělitelné. Udržitelný rozvoj není abstraktní auž vůbec ne automatický pojem, jde ostrategii, cestu chování jednotlivců, podnikatelských subjektů, celých ekonomik. Zpráva upozorňuje na současné problémy amožnosti nápravy, přináší doporučení pro udržitelný rozvoj.

Nebylo by ovšem férové zúžit výstup zprávy pouze na tematiku udržitelného rozvoje. Komise naznačila celosvětový rozměr péče oživotní prostředí, formulovala tři pilíře udržitelného rozvoje (hospodářský růst, ochranu životního prostředí asociální rovnost) avyzvala kmezinárodnímu setkání, které se uskutečnilo vRio de Janeiru vroce 1992 (viz dále).

Vprůběhu devadesátých let minulého století osobě dali teoretici opět výrazněji vědět– tentokrát zacílili přímo na podstatu ekonomického systému, který podle nich ve svých fundamentech nedoceňuje enormní spotřebu přírodních zdrojů.

Na jedné straně to byla skupina německých autorů[28] ajejich doporučení označené jako faktor čtyři [17], jež vybízí kpolovičnímu snížení spotřeby přírodních zdrojů při jakékoliv lidské činnosti, zejména pak vprůmyslu, zemědělství, stavebnictví, vdopravě, při současném zdvojnásobení jejich užitku. Později se začal užívat pojem faktor pět anásledně faktor X. Ve všech těchto směrech jde ovýzvu kinteligentnímu, efektivnímu aekologickému využívání zdrojů (surovin, vody, půdy). Více užitků (společenského bohatství) lze vytvořit smenšími nároky na přírodu. Autoři vtéto souvislosti nahrazují výraz „trvale udržitelný rozvoj“ pojmem „rozvoj orientovaný na budoucnost.“ Uváděné praktické příklady ukazují, že úspora přírodních zdrojů může být vyšší než poloviční, někdy se vystačí isještě méně zdroji. Vpozdějších materiálech konkretizují iněkterá další makroekonomická doporučení: zavedení ekologické daně na energie, obnovení rovnováhy mezi státem atrhem (svět je podle nich ovládán zejména trhem). Kdosažení cíle Faktoru X se musí spojit vědci, ekonomové, politici, ale inávrháři produktů, poskytovatelé služeb ispotřebitelé. Je zřejmé, že tohoto přerodu nelze dosáhnout okamžitě, takže je ho třeba rozložit do více let (až padesáti), nicméně naznačují, že jsme na konci jedné periody vdějinách lidstva.

Není pochyb, že od počátků industrializace, řekněme od první poloviny 19.století, stoupla produktivita práce mnohonásobně. Bohužel tomu tak není vpřípadě přírodních zdrojů, které byly vnímány jako bezproblémový činitel růstu. Faktem však je, že přírodní zdroje nejsou nevyčerpatelné, ubývá jich aněkteré již chybí. Prvním významným mementem byly ropné šoky vprůběhu sedmdesátých let, které sice nebyly vyvolány nedostatkem této suroviny, ale celou řadou politických důvodů, nicméně upozornily na zranitelnost světové ekonomiky, pokud dojde udůležitých surovin kpřevisu poptávky nad nabídkou.[29]

Ve vztahu ksurovinovým zdrojům Weizsäcker upozorňuje [19], že je třeba na jejich spotřebu avyužití pohlížet zpohledu celého materiálového řetězce. Možná se chováme racionálně při vyhledávání, těžbě, úpravě adopravě surovin, menší pozornost ale věnujeme jejich spotřebě při zapracování do výrobků azcela iracionálně při jejich spotřebě. Úsilí ozhospodárňování výroby vede ktomu, že jsme schopni zpohledu současných cenových relací vyrábět řadu zboží levně, takže prakticky uvětšiny zboží dochází kpřevisu nabídky nad poptávkou. Vedle různých marketingových triků, jejichž podstatou je ve většině případů vnutit zboží zákazníkovi, nelze vyloučit inabídku zboží skrátkou životností, která povede kčastější obměně zboží apod. Zpohledu materiálového řetězce se tedy dostáváme do stadia spotřeby, kde se vždy nechováme racionálně. Bohužel ještě horší situace je učlánku řetězu označovaného jako likvidace produktu. Obecně můžeme konstatovat istatisticky doložit, že rozsah odpadů roste anedaří se je dosud všechny ekologicky odstraňovat, natož opětovně využívat.

Vpřípadě faktoru X již zřejmě nepůjde oradikální snížení spotřeby surovinových zdrojů na výrobek, ale ojejich opětovné využití vpříštích výrobcích. Vtomto směru se pak jako krátkozraká jeví likvidace odpadu cestou spalování, neboť se tím ztrácí materiální podstata odpadu jako opětovné suroviny.

Bezpochyby zajímavé je ikonstatování, že ekologická zátěž vpřepočtu na jednoho obyvatele je vnejvyspělejších zemích světa desetkrát ivícekrát vyšší než vrozvojových zemích. Jistou naději skýtá růst blahobytu, kdy ve vyspělých společnostech klesá populační růst. Můžeme to jistě připsat na konto životního stylu ve vyspělých zemích (konzumní společnost). Řešením není nastavit přísné emisní adalší limity aty důsledně kontrolovat, když nám globálně dál porostou provozní kapacity vyrábějící něco, co není nezbytně nutné či vede kdalšímu zvýšení nabídky. Do jisté míry se tak lze ztotožnit sGandiho konstatováním na klimatické konferenci ve Stockholmu: „Ekonomický nadbytek je tím největším znečišťovatelem“ (asi přesněji poškozovatelem) životního prostředí.

Na druhé straně to byli Američané, kteří vystoupili prakticky ve stejné době snázory, které označili jako „přírodní kapitalismus“ [20]. Ivtomto případě zaznívá povážlivá kritika stávajícího ekonomického systému, který klade důraz na ekonomiku lidské práce anikoliv na ekonomiku přírodních zdrojů. „Limitujícím faktorem budoucího ekonomického rozvoje je dostupnost afunkčnost přírodního kapitálu azejména jím poskytovaných služeb, které udržují život, pro nějž neexistují substituty ajež vsoučasné době nemá žádnou tržní hodnotu. Jedním zklíčů knejpřínosnějšímu využití lidí, peněz aživotního prostředí je radikální zvýšení produktivity zdrojů“ [20]. Za čtyři centrální strategie přírodního kapitalismu autoři považují:

•Radikální zvýšení produktivity zdrojů, takřka všechna poškození životního prostředí mají svůj původ vneekonomickém ahýřivém plýtvání lidskými apřírodními zdroji.

•Snížení (nejlépe vyloučení) odpadů, inspirujme se biologickými systémy asměřujme kznovuvyužívání materiálů vkontinuálních uzavřených cyklech.

•Ekonomika služeb atoků– jde omodel, který blahobyt společnosti nespojuje snabýváním zboží, ale sjeho co nejlepším využíváním, nabídkou takových produktů, které co nejlépe anejšetrněji (sohledem na zdroje) uspokojí společenské potřeby, navíc při minimálních nebo žádných odpadech.

•Investování do přírodního kapitálu, což vprvé řadě zastaví destrukci anásledně zajistí obnovu přírodního kapitálu (zdrojů).

Itato doporučení jsou doplněna četnými příklady zpraxe. Upozorňuje se na proměny, jimiž prošlo zemědělství vpodobě jeho koncentrace aintenzifikace: odvrácenou stranou mince je vysoká energetická náročnost, využívání umělých hnojiv, přepravování zemědělských produktů na velké vzdálenosti. Stejně kriticky se autoři staví kestavebnictví, kdy investoři iprojektanti často upřednostňují levnější technické řešení staveb, které se sice budou dobře prodávat, ale následně uživatelům způsobí vyšší provozní náklady. Pomineme-li marnotratnost některých produktů určených na jedno použití, pak praktické příklady ukazují na možnosti četných úspor při zavádění šetrných technologii vprůmyslových podnicích. Inspirativní, ale zároveň diskutabilní jsou doporučení týkající se změn vdaňovém systému. Postupně vřádu deseti, patnácti let doporučují zavedení ekologických daní ana druhé straně ústup od zdanění pracovní síly stím, že by měl být zachován příspěvek do důchodového systému. Bohužel tyto návrhy nejsou podloženy propočty, vjakém rozměru aproporcích by zavedení těchto proměn daňového systému mělo nastat, aby nedošlo knarušení fiskální stránky státních rozpočtů. Přitom lze souhlasit snázory autorů, že není důvod, proč nezavést zdanění leteckého petroleje, když ostatní pohonné hmoty jsou zatíženy nejen daní zpřidané hodnoty, ale navíc ispotřební daní. Stejně tak by mělo dojít vkrátkém časovém horizontu kvýraznému zdražení likvidace odpadů formou skládkování.

Ivtomto případě došlo kpraktické aplikaci uvedených doporučení. Vdruhé dekádě tohoto století se rozšířily různé formy sdílení azejména ve spojení sdigitalizací došlo ketablování řady online platforem, které tuto formu šetrnějšího používání věcí výrazně usnadnily (viz dále). Ve stejném období se rozšiřuje pojem cirkulární ekonomiky, který je reakcí na prodlužování životnosti výrobků aopětovné využívání vnich obsažených přírodních zdrojů. Nelze přehlédnout, že iexekutivní instituce zejména na mezinárodní úrovni posilují své aktivity apřichází sužitečnými doporučeními. Nicméně zejména na úrovni OSN jde oiniciativy, které vyžadují konsensus na bázi dobrovolnosti, apřipojení se knim nebývá vždy jednoduché. Vprvních dekádách nového milénia je to zejména Evropská unie, která přichází siniciativními návrhy na ochranu životního prostředí asnaží se je ive svých exekutivních orgánech prosadit. Ambiciózním záměrem je Zero Carbon, který předpokládá do roku 2050 postupné snižování fosilních paliv venergetické bilanci až na hodnoty blízké nule stím, že zbývající emise budou pohlceny výsadbou nové zeleně.[30] Není pochyb, že véře industrializace došlo ke zvýšení podílu CO_2 vatmosféře aže by bylo více než žádoucí tento trend zastavit. Bohužel ve světovém společenství neexistuje plná ochota kpraktickým krokům. Vteoretické rovině nelze nevzpomenout apely držitele Nobelovy ceny Josepha Stiglitze [21], jemuž je přisuzováno zavedení pojmu New Green Deal jako připomenutí toho, že hospodářský systém vyspělých zemí musí projít výrazným posunem, stejně jako tomu bylo včasech Velké hospodářské krize, kdy byl za účelem obnovy apodpory strádající americké ekonomiky zaveden soubor reforem aopatření označovaný jako New Deal. Bohužel vpraktických aplikacích vUSA (vdobě přípravy tohoto textu) se těmto výzvám nedostává dostatečného sluchu.[31]

Již vroce 1995 Michael Porter uvedl, že ochrana životního prostředí není pro podnik hrozbou, ale spíše příležitostí, která může zvýšit konkurenční výhodu na trhu: znečišťování ve většině případů vede kneefektivitě. Vřadě případů jde oodpad, který je možné následně zhodnotit, apokud to neděláme, chováme se neefektivně. Skryté znečišťování během životního cyklu výrobku je též plýtváním zdroji. Posun od kontroly znečištění kjeho prevenci je dobrým prvním krokem, ale společnosti musí jít dále. Značný potenciál nabízí inovace scílem zvýšit produktivitu zdrojů. Porter možná až přespříliš věří vsílu environmentálních inovací před regulací aposilováním environmentální legislativy, nicméně lze rozumět jeho argumentaci, že zaměření na legislativu je málo– inovace vedou obvykle kdodržení požadavků, zatímco inovace scílem zlepšovat životní prostředí (znečištění apod., aniž bychom sledovali jen cíl dodržení legislativy) může mít silnější náboj. Navíc je otázkou, pokud soustředíme inovace na dodržení regulativních ustanovení, jakou vyšší konkurenční hodnotu přidáme na straně ochrany životního prostředí. Vkaždém případě se Porter staví pozitivně kuplatnění environmentální regulace všude tam, kde má překonat organizační setrvačnost firem avést kpodpoře kreativního myšlení směrem kochraně životního prostředí [28].

Tento článek je sodstupem desetiletí někdy považován za první výrazné upozornění podnikatelské sféry na problematiku životního prostředí, nutnost jejího začlenění do manažerských aktivit (byť zejména inovačních), navíc scílem využívat nové přístupy ke koncipování konkurenční výhody. Někdy je proto Porter považován za jednoho ze zakladatelů udržitelného managementu.[32]

Obecně můžeme konstatovat, že od devadesátých let minulého století začaly přední světové firmy do svých manažerských aktivit zařazovat problematiku ochrany životního prostředí: monitoring statusu quo se zaměřením na environment vdané společnosti, stanovení základních principů politiky ochrany životního prostředí, objevuje se zájem ozavedení acertifikaci normy ISO 14001, do organizační struktury na vrcholové úrovni jsou zaváděny orgány (například výbory, rady) zaměřené na environment, zavádí se promítání zelených požadavků do nákupu, do systému řízení rizik je zahrnuta ienvironmentální problematika, součástí strategických záměrů ifiremního systému plánování je environmentální tematika, veřejně je prezentována zpráva oživotním prostředí za danou společnost atd.[33]

Přiznejme ovšem, že to nebyla jen vnitřní touha využít udržitelnost jako téma podpory konkurenční výhody na národních azejména mezinárodních trzích, ale idílčí skandály spojené seko-nehodami avneposlední řadě iprudký rozvoj globalizačních aktivit, které vpočátcích často nebyly doprovázeny důslednou péčí oživotní prostředí vhostitelských zemích.

1.3.2.2Institucionální směr

Tento směr je představován aktivitami nadnárodních institucí, které se mimo jiné věnují itematice ochrany životního prostředí.

•OECD: Řadu přínosných aktivit voblasti ochrany životního prostředí vyvíjí OECD,[34] ato jednak vpodobě doporučení pro strategii zeleného růstu (udržitelné materiálové hospodářství, 3R– viz podkapitola 3.3– cirkulární ekonomika atd.), jednak vpodobě prověrek, nezávislých hodnocení pokroku členských zemí při plnění jejich cílů environmentální politiky (nabízí vzájemný benchmarking, poučení, doporučení na zlepšování vlivu členských států na životní prostředí.

•OSN: IOrganizace spojených národů má ve svých aktivitách takové, které jsou zaměřeny na ochranu životního prostředí audržitelný rozvoj. Za počáteční milník zájmu struktur OSN oživotní prostředí je považována Konference OSN oživotním prostředí, která proběhla vroce 1972 ve Stockholmu (viz dále). Od tohoto roku byly zahájeny četné aktivity (viz podkapitola 3.1). Zároveň vznikla řada institucí, jež zapadají do struktur OSN:

–Program OSN pro životní prostředí (United Nations Environment Programme, UNEP): Tato organizace vznikla po stockholmské konferenci. Zabývá se širokým spektrem aktivit od monitoringu rizik ohrožujících životní prostředí přes sdílení vědeckých poznatků až po přípravu arealizací projektů na ochranu životního prostředí. Vypracovává též mezinárodní dohody zaměřené na ochranu životního prostředí.

–Mezivládní panel pro změnu klimatu (The Intergovernmental Panel on Climate Change, IPCC): Založil ho vroce 1988 UNEP spolu se Světovou meteorologickou organizací. Od svého počátku vroce 1988 se zabývá průběžným hodnocením změn klimatu apředkládáním zpráv ozměnách klimatu.

–Rámcová úmluva OSN ozměně klimatu (United Nations Framework Convention on Climate Change, UNFCCC): Členství vní přijalo 197 států, je administrátorem Pařížské dohody, sekretariát vede registr pro národně stanovené příspěvky NDC (viz dále). UNFCCC organizuje mezinárodní konference ke změně klimatu aprezentuje různé syntetizující analýzy na toto téma.

–Organizace OSN pro průmyslový rozvoj (United Nations Industrial Development Organization, UNIDO): Vedle své klíčové úlohy, tedy zlepšování průmyslového rozvoje jak vrozvojových, tak vyspělých zemích, se vposledním období též zaměřuje na podporu udržitelného průmyslového rozvoje.

–Organizace OSN pro výživu azemědělství (Food and Agriculture Organization of the United Nations, FAO): Prioritním zaměřením je zabezpečení dostatku potravin apitné vody pro obyvatele rozvojových zemí, zlepšení životních podmínek venkovského obyvatelstva. Do náplně činnosti též patří posilování udržitelného hospodaření vkrajině včetně aplikace metod, které zabraňují erozi azáborům půdy, zejména lesní.

–UN Information Centre (UNIC): Celosvětová i-síť OSN, která zprostředkovává informace oprioritách ačinnosti OSN, včetně specializovaných agentur aprogramů. Je kontaktním místem spříslušnými vládními anevládními institucemi, školami isoukromým sektorem.

–Nařízení– jde olegislativní akt EU, který je právně závazný vcelé EU.

***

Table of Contents

O autorech

Předmluva

1 Východiska: vymezení pojmů v historickém kontextu

1.1 Péče o životní prostředí

1.2 Klima, klimatický systém a jeho změny

1.3 Péče o životní prostředí v širším celospolečenském a historickém kontextu

1.3.1 Management udržitelnosti

1.3.2 Historie péče o životní prostředí

1.3.2.1 Teoretický směr

1.3.2.2 Institucionální směr