Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Zuzana Švédová

MALÉ TEČKY SVĚTLA

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Cosmopolis
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 8700. publikaci

Odpovědná redaktorka Veronika Hrabánková
Ilustrace Petra Škopac
Fotografie Yvona Kotrysová
Grafická úprava Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 192
Vydání 1., 2023

Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2023
Cover Illustration © Petra Škopac, 2023

ISBN 978-80-271-7066-1 (ePub)
ISBN 978-80-271-7065-4 (pdf)
ISBN 978-80-271-5038-0 (print)

Mamince,
za její velkou tečku světla.

Olidech

Jejím slzám

Tento příběh se odehrál, když mi bylo sedmnáct, umého milého obuvníka, již staršího pána, který vnašem městě prakticky neměl žádnou konkurenci. Ta konkurence tam samozřejmě byla, všichni však chodili výhradně za ním. Jakmile jste kněmu vešli, nechal veškeré práce, aby si svámi na chvíli promluvil. Byl velmi noblesní, galantní, vždy vám něco pochválil azaměřil se ina ten nejmenší detail, aby do něj ťuknul jako kladívkem do podrážky. Ato ťuknutí znělo tak sladce. Žádná líbivá slova, ale empatie, láska kživotu ataké klidem.

Jednou jsem takto stála uněj vřadě, fronta na něj byla pokaždé. Všechny ty ženy tajně podezřívám, že si záměrně trhaly podpatky zobuvi, odlepovaly podrážky, rozstříhávaly švy. Přede mnou byla starší žena, pak já ak tomu asi dalších deset dam, fronta až ven, jako bychom stály na něco nedostupného. Ačkoli byla zima, paní přede mnou mu podávala staré, ochozené letní sandále. Chvíli na sebe jen tak koukali, až se nakonec rozplakala. Aon jen vstal, obešel výdejní pultík, dobelhal se kní apoložil jí svou medvědí tlapu na záda. Apak, pak ji obejmul. Atrvalo to dlouho, nikdo však nic nenamítal, všechny jsme dělaly to, co doposud: stály adýchaly. Je těžké to vysvětlit, jako byste si přičichli kmletému pepři avěděli, že kýchnete.

Po chvilce si ta paní sundala paruku, stále přitom plakala anahlas, aby omluvila celou situaci – což bylo zbytečné právě tak, jako byste vylouskaná jádra ořechů vraceli zpět do skořápek –, řekla, že se těší na léto aty boty přinesla jen proto, aby měla naději, že se vnich opět vlétě projde. Aon podotkl, že projde, protože jsou ještě příliš dobré na to, aby někde vkoutě zahálely bez jejích útlých nožiček. Avyzval ji, ať mu ještě přinese nejen ty letní, ale ipodzimní, to aby její přání upevnil vkramflecích.

Nikdy jsem se nedozvěděla, zda se pro ně vrátila. Možná jsem se bála zeptat, přece jen vsedmnácti letech přijmete raději roztřepený obrys snů nežli pravdu, byť je tak potřebná. Aten pán? Ten pán již nežije, ale věřím, že tam někde nahoře ťuká do nebeských podrážek, prozpěvuje si azadělává na nějaký opětovně hezký příběh, to až se znovu narodí abude se zase postupně, pomalu učit lidskosti.

(2005)

Kuličkou znaftalínu

Ráno, den před Štědrým večerem, 23. prosince. Šla jsem tehdy nakoupit, venku byla zima, mráz av obchodě neuvěřitelná spousta lidí, všude fronty, na cokoli, hlavně však na zeleninu. Stála jsem vjedné znich. Pomalu se posouvala kmrkvi apetrželi. Přede mnou byl starý pán vhuňaté čepici akabátku, který voněl naftalínem. Tu vůni znám. Pamatuji na doby, kdy jsem se jako malá schovávala vbabiččině skříni. Vonělo to vní zrovna tak jako ten pán přede mnou. Byl již starý, jistě hodně přes osmdesát.

Mám řady ráda, člověk stojí, pozoruje, ulpí na něm příběhy, které se pak mnohdy sčerstvým vzduchem rozplynou. Ahlavně si vtěch frontách vydechne. Chvíli nikam nemusí, jednoduše čeká. Tohle však miluji asi jen já… Protože za mnou se zvedala vlna nevole. Řada se vlnila jak hroznýš královský, prskala anatahovala svých sto uhoněných hlav, aby se podívala, co se tam vepředu proboha děje.

Aten pán, kterým řada ústila, stál klidně ubedýnek smrkví apetrželí, které lidé před ním uspěchaně smísili. Mrkev se tak prolínala spetrželí apetržel smrkví. Absolutní chaos, nepořádek, nelad arozvrat, změť dezorganizace na úseku zeleniny. Ale on je pečlivě třídil, oranžový kořen nalevo abílý zase napravo. Dal si tu práci amělo to smysl. Jakmile byl hotov, odebral mrkev, vybral si petržel aodkráčel pryč. Ajá už měla vše na zlatém podnose, stejně jako ostatní, kteří však neviděli to, co já. Chtěla jsem mu vše napsat zezadu na kabát, klidně inaftalínovou kuličkou. Protože ta háďata vzadu stále prskala.

Některé nepatrné okamžiky jako by nebyly, ony však existují anení jich málo. Když se mi povede na chvíli utišit, padají znebe jako vločky sněhu.

(2014)

Pan František Kincl

Má milá Ostrava, kde je nízký zděný dům arozsáhlá zahrada obehnaná zídkou, na které můžeš spočítat střepy. To kdyby někdo nenechavý toužil odnést tulipány, sněženky achrpy, cibulky medvědího česneku, hrst něčích snů. Mám ten dům ráda, ale miluji isvůj byt, propojený ze dvou souvislých ploch, kde hlavní pokoj zdobí stará kachlová kamna. Je tu išatna, má odvěká touha mít prostor pro sebe, kam urovnat všechny své šaty. Ita ukrývá tajemství, jakožto celý můj stávající domov: tu vprasklé kachličce najdu starý dopis, tam pod skříní zase desky plné obrázků, vplechové digestoři zas měšec plný mincí, všude je něco, uvnitř ivně.

Dům se mnou obývá spousta zajímavých lidí, každý znich je příběhem, ostatně jako iv běžném životě. Přes chodbu bydlí můj soused zrodného města, kterého jednou, jen tak mimoděk, potkám venku před domem. Koukáme na sebe anevěříme svým očím. Někdy mne doprovodí, jdu-li si do blízkého parku zaběhat, někdy zas pro změnu já ujdu sním kus cesty do centra města, kde na Kuřím rynku pracuje. Opatro níže pak bydlí domovnice, milovnice psíků arozličných květin. Adole, přímo pode mnou, bydlí milá Naďa. Obývá stejný prostor jako já, tedy byt složený ze dvou dílů. Často ji vídám chodit kolem domu, přemýšlet ahloubat, někdy si též vezme zkuchyně židli, aby navštívila některý zmých workshopů.

Ten svůj byt miluji, je orientovaný na všechny světové strany, ajakmile se setmí, zokna ráda koukám do zahrady, kterou na západní straně lemuje alej kaštanů. Když přijde jaro, jejich květy, vztyčené azářivé jako kostelní voskovice, vydávají světlo, ale též vůni. Za nimi je pak zahradní restaurace, kde pobíhají kozy amalé šťastné děti, nalévá se pivo ane moc dobré víno, někdy však ráda pozoruji okna svého bytu právě ztohoto místa. Omalý kousek dál je pak střelnice, ina tu dohlédnu, astařičký hotel, vněmž kdysi vsalónku sedávali uhlobaroni. Salónky jsou potažené zeleným sametem ana stěnách visí hlavy vysoké zvěře. Mají tu kávu, ještě lepší víno acesta domů čítá pouhých dvě stě metrů.

Nade mnou, přesně vmístě, kde mám ložnici, bydlí pan František Kincl. Vídám jej vkošili atesilových kalhotách. Má energii dítěte, neustálý úsměv, starý je kolem padesáti let. Říká mi slečinko inženýrko, někdy též, když mne zdraví azároveň se zapovídá sněkým ze sousedů, ke slečince nezapomene radostně zvolat, že se jedná opočestné děvče. To sousloví používá moc rád. Jednou když mě vytopí, přijde se na tu zkázu podívat. Lamentuje rukama, lomí jimi, je silný ve slovech, už dávno ale vím, že převyšují činy. Spíše než fleky na stěně je však fascinován bytem, ve kterém žiji, točí se vkruhu anestačí žasnout. Vbytě nemám příliš mnoho věcí, protože tu nezůstanu dlouho. Ale vím, že je obrovský, plný světla astaré parkety také udělají své.

Na druhý den mne pozve ksobě. Upeču koláč avyběhnu pár schodů. Otevře, pozve mne analéhá, abych se nezouvala, za malou chvíli pochopím proč. Po pravé straně je jakýsi záchod, který vypadá, jako by vněm někdo podstoupil smrt žehem apak se náhle rozmyslel azchlazoval se vmíse. Koukám, kouká se mnou ajen si povzdechne:

„Slečinko, slečinko, tak takový byt mi oni dali.“

Jdu radši dál, ale je to stejné, vkuchyni pouze souvislá plocha, jedna židle ajeden stůl, na kterém stojí nudlová polévka. Položím kní koláč ahledám linku, nicméně tam není, pouze vodovod, kterým pan Kincl chytá do džberu vodu. Nic víc anic míň. Pak ložnice plná pytlů, na zemi kartón ana něm karimatka.

„Tak tady spíte? Na té zemi?“

„Ano, naštěstí mi jeptišky daly nějaké peřiny.“

Opodál leží pelech, lože jako pro krále, vyšitý zlatem anaditý poduškami. Ana nich chrní kocourek. Pan Kincl jej probudí anechá příst na klíně.

„Víte, já žiji skromně, nic nepotřebuji, nic, mám tu vše, stůl, kočku, mám kde spát, je mi tu teplo, jsem tu opravdu šťastný. Vedle ve vchodu bydlí paní doktorka, chodívám jí nakupovat. Ivy si řekněte, kdyby vám třeba došlo maggi nebo citrón nebo iprášek, zaběhnu.“

Za pár dní se sdoktorkou shledám, potkám ji udomu pomalu se šourající. Plouží se shrbená, ztěžklá svými devadesáti lety, vidím ji prvně za ten rok. Volá na mne, hlaholí amává, ví omně, neboť pan Kincl jí pověděl příběh omé návštěvě ataké ji pohostil dílem koláče. Vnímám její bezzubá ústa, stále se mne snaží dotýkat, zvláště když od koláče přejde ke své venerologické praxi. Tu náhle zakřičí slovo syfilis. Ato pak řve na celou ulici. Snažím se vymanit autéci do domu, stále mne však drží anechce pustit: „Víte, kolik jich ke mně chodilo? Musela jsem se jich stále vyptávat, zaznamenávat, udávat aoni, jeden vedle druhého, syfilííííííís.“

To už ale běžím, vážně, beru schody po dvou adušuji se, že příště si ten koláč sním spanem Kinclem sama, ikdyby zkarimatky, vblízkosti jeho záchodového krematoria.

Zanedlouho, možná za týden, potkávám pana Kincla vobchodě, nakupuje paní doktorce jeden česnek, jednu cibuli, jedno savo apůlku chleba. Tajně ji podezřívám, že ze sebe bude smývat všechny ty zapomenuté, dávné bakterie zkmene spirochét Treponema pallidum. Pan Kincl jí bude asistovat aona ho přitom hojně zásobuje všemi těmi nestoudníky, které musela, pěkně jednoho po druhém, vyšetřit, léčit, kontrolovat ataké udat nenechavé hygieně. Potřebuji nakoupit, proplétám se tedy mezi regály, nechám pana Kincla udělat onen skromný nákup, ale stejně ho mám stále na očích. Tu složí poklonu jedné zprodavaček, které pochválí nový účes, upana provozního jej zaujmou brýle, komplimenty skládá také zákaznicím, je ho všude plno aje to milé, vážně je. Ikdyž je chováním ivzezřením strýčka Pepina, jeho zvonivý smích se nedá přeslechnout. Atak postupujeme pomalu směrem kpokladně. Stojím před ním, skládám zboží na pás. Zatímco paní prodavačka markuje mé zboží, on střílí lichotky na všechny strany, svůj projev zakončí radostným zvoláním: „To je paní inženýrka znašeho domu, to je počestné děvče achytrá ženská.“

Zaplatím avzdálím se, pan Kincl je nezmar. Postavím se stranou ačekám na něj, pevně totiž věřím, že na něj venku nečeká jeho téměř stoletá známá spříběhy protkanými potupnými večírky. Když pan Kincl platí, paní prodavačka se jej táže, zda jde domů za ženou, aon vykřikne na krámek plný zákazníků: „Já jsem přece počestný, já ažena, nikdy aani za nic.“ Napočítá sumu ažene se ven. Jako zgrotesky, ale jak jinak, pan Kincl.

Vbytě mám dvě koupelny, jednu orientovanou na východ adruhou na sever. Tou severní často slýchávám zpívat pana Kincla, pobíhat ho po zahradě anahánět kocourka. Volá jej vysokým altem, jako by zrovna hrál divadelní hru. Pan Kincl vříši divů, pan Kincl, princ dvojí krve, pan Kincl akluk kočičí.

Někdy též zaslechnu dunivá slova domovnice, když se do dveří pana Kincla dobývají po několikáté hasiči. „To ten klíč, pane Kincl, nemůžete nosit na krku? Vždyť kolik ty hasičské výjezdy musí stát? To věčné dupání, pošlapané schody, páčení dveří aten hluk!“ Ajá si vždy vybavím, jak se po úspěšném otevření dveří zjeví jako první ohořelá toaleta. Apak zářící pan Kincl, který se konečně pomazlí sAltrem.

Někdy na mne vyskočí zpopelnice, vídám jej spytli naplněnými papírem, je prostý ve svém konání, ale čistý jako právě vybroušený démant. Pracuje někde na dráze, vždy čtrnáct dní vměsíci apak se vrací. Nevím, co je sAltrem, děti nemá. Říkal, že jen jednou žil se ženou, vychovával sní jejího syna, ale pak odešel, protože si nerozuměli. Když onich mluvil, zdálo se, že čte jeden mocný příběh, klid na duši iv očích, jako by mu příběh vlastně nikdy nepatřil. Ta jeho pouhost, apřece ne malost, ta jeho střídmost, apřece ne všednost. Ta jeho přirozenost, odevzdaná nelíčenost. Střízlivost ve své obyčejné podobě. Svým životem vlastně obsáhl vše: minimalismus, lásku kbližnímu, absolutní klid, skromnost apokoru. Nelpí na ničem, apřece jeho dny nesou neustálé dary. Svěžest dítěte atichý zpěv nesoucí se zahradou. Zvláštní, viďte, ale život přece zvláštní je.

(2020)

Dnes bych ty mince sbírala sním

Ten příběh mne vytáhl zpostele kolem třetí ráno. Věděla jsem však, že jej nemusím hned psát, pouze ho mám sledovat, jak se odvíjí jako páska starého filmu, která kopíruje všechny své rýhy, drážky ažleby vykotlané časem, jenž se na nich podepsal. Afilm plynul do úplného konce.

Má první práce, brzké vstávání, kamenná autobusová zastávka sdlouhou řádkou lidí, kteří – stejně jako já – po ránu tiše vzdávali hold nově se rodícímu dni se všemi jeho zvuky, vůněmi, příběhy asny, které tak znenadání zpřetrhal ráz budíku. Stejní lidé, stejné ticho, stejný okamžik opakující se zhruba dva roky. Ještě dnes cítím na kůži onen jarní chlad, který se rozpouští vpostupujícím dni anadobro se rozplyne vjednom dopoledním cinknutí tramvaje.

Stejný autobus, stejní lidé, jen řidič, který otáčí volantem, se tu atam změní, ale ioni se již však ztratili vprůběhu plynoucího času. Všichni, až na jednoho znich.

Byl velmi obézní, nerudný, mrzutý ahrubý. Adnes již vím, že také nešťastný asám. Měl zvláštní dar, dokázal si vybrat vždy toho nejslabšího zcestujících atoho rozcupovat jako bezvýznamné poštovní psaní. Jednou si vybral ženu, která bydlela ve stejném domě jako já. Cestovala smalou, asi šestiletou dcerkou, doma čekal syn na vozíku, manžela neměla, zemřel. Chtěla poloviční jízdné pro dcerku, neměla však průkaz. Tehdy na ni vyprskal vše, veškerou svou týdenní asnad iroční bolest. Pro jedno pravidlo, které tak ctil.

Atakto to šlo celé dva roky. Až jednou, když se opět obul do někoho slabšího, ve svém vzteku kolenem nadzvedl zásobník smincemi, které přijímal avydával. Ten den byl nejspíš cestovatelsky plodný, neboť zásobník chřestil odshora dolů. Anajednou se všechny ty mince, jako když rozhodíš hliněné kuličky, rozkutálely napříč jedním dnem, do každého zákoutí, štěrbiny, mezery či skuliny. Jedna po druhé skákaly po schodech dolů, mířící pryč aon na všech čtyřech, vkalhotách, které mu tehdy nebezpečně sklouzly, sbíral všechny ty zatoulané drobné. Nikdo mu nepomohl, vůbec nikdo, vdopravním prostředku by se ticho dalo krájet na tenké plátky, byl absolutní klid aon pokorně sbíral.

Tím filmem se rovněž mihl malý klouček, rostoucí vpodručí panovačného otce, který vyrůstal ve stejných podmínkách. Chyby, jež se neodpouštějí, byť jsou často směrovkami na cestě. Matka, která nebyla schopná vzít na klín, obejmout, pohladit, utišit, nic ztoho, co je mnohým matkám hluboce vlastní. Příkazy apravidla, pevný, striktní řád. Neschopnost filtrovat slzy afrustraci, jedině na slabším, protože neublíží. Despotický otec amalé dítě, potřeba lásky, vnitřního naplnění. Když se nenaplním po okraj láskou, zvládnu to zcela určitě jídlem. Poté první práce, pevná pravidla ařád, nejen ten jízdní. Nějak to poplyne, stejně jako cesta, kterou denně kopíruji svými čtyřmi koly.

Dnes? Dnes bych ty mince sbírala sním.

Buďme tu více pro své děti, protože jimi kypříme zahradu života. Nejenom sobě, jim, ale idruhým.

(2020)

Rámus parní lokomotivy

Jenže mějte její jméno na displeji každý den, každý den jí otevírejte dveře, předávejte balíčky, pomáhejte je nosit do auta, když prší, když sněží, azásilek je moc. Obědvejte všechnu její zlost, snášejte rozmary, rozličné výčitky, nechejte ji po sobě beztrestně šlapat. Ačím jste milejší, tím je to horší. Myslela jsem na ni často, vlastně každý den.

Tobě, Petře

Petr

Obětavá cyklistka

Sšálkem čaje uostravské radnice

Jmenoval se Radomír

Příběhy schované po všech různých kapsách

Sodkazem Karla Čapka

Zvolnit anespěchat

Díže smedem, kádě sokurkami

Mediální hvězdou na jeden den

Malé tečky světla