Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Stefania Auci

Pád sicilských lvů

Z italského originálu L‘Inverno dei leoni, vydaného nakladatelstvím Nord v Miláně roku 2021, přeložila Alice Flemrová.

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou METAFORA v Praze roku 2023 jako svou 8747. publikaci.

Redakce Sára Rodová
Korektura Václav Horký
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová
Technická redakce a obálka Hana D. Benešová
Sazba Marie Drobná
Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2023

GRADA Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

Český překlad knihy vychází za podpory Centra pro literaturu a čtení italského Ministerstva kultury.

L'inverno dei Leoni © Stefania Auci
© 2021 Casa Editrice Nord, s.u.r.l., Gruppo editoriale Mauri Spagnol
Czech edition published by arrangement with Agentia Literara Livia Stoia
Translation © Alice Flemrová, 2022
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2022
Cover Design © Hana D. Benešová, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-708-5 (ePub)
ISBN 978-80-7625-707-8 (pdf)
ISBN 978-80-7625-224-0 (print)

„Kolem dokola je nebe jasné a modré, zřídkakdy jsem viděl tak jasnou a modrou oblohu. Otevři oči, kapitáne! Řekni sám, cožpak nevidíš jen jediný, a ještě navíc tak malý mráček na horizontu?“

Joseph Roth, Příběh tisící druhé noci *

*Překlad Miroslav Stuchl (Joseph Roth. Příběh tisící druhé noci. Praha: Volvox Globator, 2016).

PERLY

únor 1893 – listopad 1893

Malidittu u’mummuriaturi,

ma chiossai cu’ si fa mummuriare.

„Zlořečení pomlouvači,

však horší ten, kdo jim zavdá příčinu.“

SICILSKÉ PŘÍSLOVÍ

Po Crispiho pádu (31. ledna 1891) získá post ministerského předsedy nejprve Palerman Antonio Starabba di Rudinì apo něm, 15. května 1892, Piemonťan Giovanni Giolitti, který bude mezi lety 1892 a1921 funkci zastávat celkem přes deset let. Ale první Giolittiho vláda padne už 15. prosince 1893 vdůsledku největšího finančního skandálu vdějinách Itálie.

Na konci devatenáctého století je Banca Romana jedním ze šesti italských peněžních ústavů pověřených vydávat bankovky jako zákonné platidlo avrámci jistých mezí rozšířit jejich emisi imimo krytí zlatem. Na Crispiho příkaz zahájí vroce 1889 ministr průmyslu Francesco Miceli vyšetřování činnosti banky, při němž vyplují na povrch velice vážné účetní nesrovnalosti, jimž vévodí emise 25 milionů nekrytých lir, nepovolený tisk bankovek ve výši 9 milionů aznačné úplatky končící vkapsách podnikatelů, politiků, adokonce ikrále. Ale výsledky vyšetřování nejsou zveřejněny až do 20. prosince 1892, kdy se dostanou do rukou sicilského poslance Napoleona Colajanniho, který je přečte během jednoho bouřlivého zasedání Parlamentu. Devatenáctého ledna 1893 je zatčen guvernér Banky Romany Bernardo Tanlongo spolu shlavním pokladníkem Cesarem Lazzaronim na základě obvinění ze zpronevěry afalšování veřejných listin. Obě vyšetřování, to parlamentní ito soudní, však provázejí okolky aopomenutí, doložená záplavou kompromitujících dokumentů, jež záhadně „zmizejí“, aobvinění, která si Giolitti aCrispi přehazují jako horký brambor. Třiadvacátého listopadu se ve sněmovně čte zpráva vypracovaná „sedmičlenným výborem“ čili parlamentní vyšetřovací komisí, zníž vyplývá zodpovědnost ze strany bývalých ministrů, poslanců, ředitelů anovinářů. Giolitti je nucen odstoupit aFrancesco Crispi se potřetí stává předsedou vlády (15. prosince 1893). Proces sTanlongem aLazzaronim je naopak 28. července 1894 uzavřen „politickým“ rozsudkem: oba jsou totiž zproštěni obvinění.

Ale skandál kolem Banky Romany (který přispěje kvytvoření Banky d’Italia, založené 10. srpna 1893) není tím jediným, co zemí zmítá. Od roku 1891 totiž na Sicílii, která se vinou hospodářské krize potýká svážnými problémy akterá je dosud vrukou latifundistů, začnou vznikat tzv. Fasci Siciliani dei Lavoratori (Sicilské svazy pracujících), sdružení rodící se za účelem dosažení větší sociální spravedlnosti. Hnutí Fasci je zprvu hlavně městským jevem, aproto je považováno za neškodné, jelikož je analogií kespolečnostem vzájemné pomoci, ale když se kněmu připojí masy venkovanů, dostane se mu celostátní pozornosti. Dvacátého ledna 1893 „okupuje“ vCaltavuturu (okres Palermo) pět stovek mužů ažen obecní pozemky, „čímž chtějí dokázat, že půda je kolektivním vlastnictvím“ (Corriere della Sera, 21. ledna 1893), karabiníci zahájí střelbu azabijí přitom třináct osob. Demonstrace pokračují vprůběhu celého roku, zejména od srpna dále se konají stávky aprotesty vokresech Palermo, Agrigento, Caltanissetta aTrapani.

Třebaže jsou vzájemně velice vzdálené, události kolemBanky Romany avznik sicilských Fasci jsou pro dějiny Itálie určující, jak dobře ilustruje tento projev Napoleona Colajanniho vPoslanecké sněmovně (pronesený 30. ledna 1893): „Vminulých dnech jsem vás bavil bankovními otázkami anyní vás musím krátce pobavit informací onesmírně bolestných událostech vCaltavuturu. Ačkoli to na první pohled není zřejmé, také mezi těmito dvěma záležitostmi existuje důvěrné pouto, neboť zatímco vté první lze zahlédnout společenský boj, který se vede nahoře mezi vládnoucími silami, aby získaly maximum možných požitků, vudálostech vCaltavuturu lze naopak spatřit boj chudáků, aby dosáhli na existenční minimum.“

Jsou nádherné, perly. Azvláštní. Nejsou to věci bez života, ale nejsou ani živé.

Rodí se vlastuře, jejíž vzhled se zvenku podobá útesu, kněmuž je ústřice přisátá, ale vnitřek je útulný achvěje se perleťovou luminiscencí. Arodí se zbolesti. Jejich původ se váže kcizímu tělesu, které do ústřice vnikne apřinutí ji reagovat, vytvořit perleťovou hmotu kolem toho prvku, jenž ji zranil.

Zutrpení se rodí krása, jak je tomu umnoha neobvyklých avzácných věcí.

Perly zaujímají dokonce „první anejvýznačnější místo mezi všemi cennostmi“, říká Plinius Starší ve své Naturalis historia, encyklopedii zprvního století po Kristu. Avysvětluje: „… perly [jsou] různých typů vzávislosti na kvalitě rosy, jíž se jim dostalo. Pokud do nich natekla čirá, zrak upoutá bělost perly, tatáž perla má bledou barvu, je-li počata, když je zamračeno.“ Plinius dále vypráví, že se Kleopatra vsadila sAntoniem, že může během jedné večeře sníst deset milionů sesterciů. Poté si dala přinést ocet arozpustila vněm jednu ze dvou perel, které měla vuších, apak ho vypila. Za vlády císaře Octaviana Augusta vášeň pro perly – které ze zákona smějí nosit jenom patriciové – přiměje některé obchodníky, aby se specializovali na jejich prodej. Je to vášeň, která neuhasne ani během staletí: Alžběta I. je vždy zobrazována všatech zdobených perlami, jež jsou vedle zámožnosti symboly čistoty apanenskosti; kromě přeslavného plátna Dívka sperlou (1665–1666) od Jana Vermeera jsou na obrazech mnoha amnoha nizozemských malířů ze sedmnáctého století perlové náušnice, náhrdelníky anáramky; královna Viktorie, tehdy čtyřicetiletá, se na portrétu zroku 1859, přisuzovaném Franzi Xaveru Winterhalterovi, pyšní náhrdelníkem ze stošedesátijednakarátových diamantů aperlovým náramkem zdobeným kamejí zobrazující jejího manžela prince Alberta, týmž, jejž má na zápěstí na portrétu namalovaném vroce 1900 Berthou Müllerovou, který je kvidění vlondýnskéNational Portrait Gallery: je na něm stará, unavená, smutná královna včerných šatech (třebaže Albert byl tou dobou mrtvý už skoro čtyřicet let), ale ukazuje ten náramek jako důkaz věrnosti.

Všechny tyhle perly jsou však ještě přírodní. Teprve koncem devatenáctého století vyvine japonský badatel Kókiči Mikimoto systém „pěstování“ perel. Dosáhne tím nezměrného bohatství ajakožto marketingový génius prohlásí: „Chci se dožít dne, kdy bude tolik perel, že si náhrdelník bude moci koupit každá žena amy budeme moci jeden darovat těm ženám, které si ho nebudou moci dovolit.“

To byla věštecká věta: pěstované perly jsou dneska dostupné všem. Jsou to lidové, občas dokonce zcela běžné šperky.

Přírodní perly, dcery moře askryté rány, zůstávají šperkem pro hrstku vyvolených.

Den – jasný, zmítaný zlostným vichrem – je chladný. Poryvy větru utrhují zúst nadávky hostům, kteří vbíhají do kostela San Jacopo in Acquaviva, aby je nepocákaly vlny narážející do mola.

San Jacopo má prosté, přísné linie. Značně se liší od opulentních barokních kostelů vPalermu, městě nastávajících manželů. Průčelím však hledí na pobřežní promenádu vLivornu, jako kdyby to pro ně byl nějaký bezpečný přístav.

Kostelní loď zaplavují bílé růže alilie vkoších zdobených vodopády břečťanu. Ve vzduchu se vznáší pach kadidla promísený svůní květin. Hukot moře za zdmi vytváří kontrapunkt kvarhanní hudbě.

Pootevřenými dvířky ze zákristie kněz pokukuje po přítomných hostech, kteří se už rozesadili do lavic. Utře si ruce do kleriky, pak do nich zaboří tvář, zavrtí hlavou. Nikdy by ho nenapadlo, že bude muset sloužit tak významnou svatební mši. Anavíc vúnoru!

Ochvíli později pootevře kostelní dveře nějaký muž anakoukne dovnitř. Zmizí, ale hned vzápětí se zase objeví, do jeho paže je zavěšená žena včerném.

Matka asyn.

Ignazio aGiovanna.

Za nimi jdou Giulia Lanzová zTrabie aEmma zVillarosy aza ruku vedou neklidného avzrušeného Vincenzina.

Kráčejí lodí shlavou vztyčenou, krásní, pyšní, elegantní. Zatímco Ignazio se postaví vedle oltáře, tři ženy sdítětem se posadí do lavice hned před ním, kam za nimi vzápětí přijdou Romualdo Trigona aGiuseppe Monroy, ženichovi svědci. Oba súsměvem políbí ženám ruku aVincenzinovi prohrábnou vlasy. Poté přistoupí kIgnaziovi, společně se smějí.

Kdo by to byl řekl, že zrovna on kapituluje jako první?

Po chvíli dorazí iPietro Lanza zTrabie, ale má zachmuřenou tvář. Pokývne směrem kGiulii, která vstane provázena Giovanniným znepokojeným pohledem.

Manželé se opár kroků vzdálí.

Giulia si položí dlaň na hruď, skoro jako by se tím chtěla uklidnit. Nemá odvahu promluvit, na něco se zeptat. Její nejmladší syn Blasco, kterému jsou pouhé dva roky, je moc nemocný aona až do poslední chvíle váhala, zda se má bratrovy svatby zúčastnit. Sněmou otázkou se dotkne manželovy paže.

„Nic nového oproti tomu, co nám včera večer sdělili telegraficky,“ zašeptá Pietro apokrčí rameny. „Je pořád oslabený horečkou, dál kašle.“ Zadrží dech, pak jí stiskne zápěstí. „Hlavu vzhůru. Teď už jsme tady.“

Giulia silně zamrká, stočí pohled stranou. Nebude plakat, dneska ne.

Pohlédne na Giovannu ajen zavrtí hlavou, jako by říkala nic nového. Její matka se schoulí do sebe avrukou pevně sevře svůj stříbrný růženec skorály. Giulia pak zvedne zrak apodívá se na Ignazia. Jejímu bratrovi je dvacet čtyři let, je ještě tak nezralý… Apřece je tak moc zamilovaný, že je dokonce ochotný změnit život.

Giulia se ipřes bolest usměje. Ne, na bratrově svatbě nemohla chybět.

„Tak už seš vchomoutu!“ vykřikne Romualdo Trigona adá Ignaziovi herdu do zad.

Ignazio uhne, ale pochechtává se. „Hej, kroť se!“

Je šťastný, snad jako nikdy předtím. Určitě od otcovy smrti.

Myšlenka na ni je stín, kapka inkoustu, která se nechce rozpustit vprůzračném oceánu štěstí.

Bere si nejkrásnější ženu zPalerma. Začal se jí dvořit, už když se nemoc, která měla Ignazia Floria zabít, projevila, ale činil tak hravě aslehkostí.

Apak se všechno změnilo. Zrodil se něžný cit, který ho sjemností provázel vtýdnech předcházejících otcově smrti. Jediná opravdová slova útěchy slyšel od ní, její pohlazení mu ulevila od bolesti zté ztráty.

Romualdo zvedne oči klodní klenbě. „Tenhle kostel je vážně holej, ale budiž…“ Pak se znovu upřeně zadívá na přítele ana okamžik se zjeho obvykle tak posměšného pohledu vynoří nezvyklá, podivná vážnost. „Napadlo by tě to, když jsi ji poznal, že se sní oženíš?“

Ignazio kpříteli nakloní hlavu. Svraští čelo, pak mu rysy uvolní úsměv, který mu naplní oči pýchou. „Ne. Ale hned mi došlo, že je to mimořádná žena.“

Ato ona teda je, opakuje si vduchu.

Všechno to začalo jednoho zářivého jarního odpoledne na procházce po městském parku Villa Giulia, sevřeném mezi mořem uFora Italika abotanickou zahradou, kde byl právě sRomualdem. Tam mezi palmovým stromořadím aživými ploty ze slizoplodu zahlédli tři bíle oděné dívky, doprovázené vychovatelkou se silným německým přízvukem. Sdrzostí sobě vlastní se za nimi vydali. Dívky si jich všimly, začaly se chichotat apřitom si něco se zaujetím sdělovaly. Atak se Ignazio sRomualdem dali do hvízdání avyměňovali si přehnaně hlasité poznámky.

Pak silně zadul vítr. Jeden slaměný klobouk uletěl askončil vprachu, až ty tři dívky slabě vykřikly. Vté chvíli Ignazio rozpoznal Emmu aFrancesku, sestry Notarbartolové zVillarosy, jejichž rodinu pojilo sFloriovými dávné přátelství. Tyto dvě mladé ženy byly považované za jedny znejvětších palermských krasavic.

Ale… ta třetí? Kdo je to?

Vysoká, sošná, teple jantarová pleť. Rozeběhla se po pěšině za kloboukem, který vítr dál unášel pryč. Všechno na ní mělo přirozený, neodolatelný půvab: od pružného alehkého kroku po ruku svírající bílou sukni, která se zvedala aodhalovala pěkně tvarované kotníky, od druhé ruky, chránící oči před slunečním světlem, po náznak úsměvu, vněmž nebylo stopy po zlomyslnosti.

Ignazio byl rychlejší: pronásledoval klobouk, sebral ho, podal jí ho apředstavil se, byl okouzlující anestoudný, jak to on dovedl.

Dívka vzala klobouk do rukou apak na okamžik zvedla zrak, řekla své jméno atváře jí přitom barvil půvabný nach.

Franca Jaconová ze San Giuliana.

Ano, Ignazio oní už slyšel vklubu Casina dei Nobili na Foru Italiku. Při jedné ztěch zahálčivých konverzací prokládaných kroužky kouře zdoutníků acinkáním sklenic skoňakem mu někdo řekl, že ta dívka rozkvetla zničehonic astala se zní skutečná krasavice. Potom na něj mrkl.

Ignazio se tehdy usmál, bylo to pousmání lovce, ařekl, že to posoudí sám, až ktomu bude mít příležitost.

Nikdo mu neřekl otom dlouhém ohebném krku, zdůrazněném krajkovým límečkem; otěch plných ňadrech, která se zdvíhala aklesala pod kanýry na blůze; otěch elegantních kotnících, které ukázala při běhu, když honila klobouk. Otěch velkých zelených očích, čistých apo okraj plných rozpaků, které se teď na něj upíraly.

Aprávě ty oči Ignazia připravily orozum. Žádná žena se na něj dosud nepodívala tak zpříma aupřímně, ani ta, co byla zcela bez zábran. Vtěch očích byl příslib čehosi úžasného, který jako by se obracel pouze na něj.

Nepatřili do téhož okruhu přátel ani nenavštěvovali tytéž salony, ale on ji od toho setkání nepřetržitě vyhledával. Začal ve svém lehkém kočáře jezdit sem atam pod balkony paláce Villarosa, kde bydlela; vrhal po ní zdálky dlouhé pohledy; zařídil si to tak, aby ji potkával vparku Villa Giulia, kde se ráda procházela, aposílal jí vášnivé dopisy. Franca po bezelstném zdráhání jeho dvoření přijala, nejprve poněkud nevěřícně, apoté stakovým odevzdáním, až to Ignazia vyvedlo zmíry. Ale těch pár okamžiků, které se jim podařilo strávit spolu osamotě, prožívali schvějícím se srdcem astrachem zodhalení, vzhledem ktomu, že Jaconovi ze San Giuliana by nikdy nesouhlasili, aby se jejich dceři dvořil někdo jako Ignazio, ten nejnestoudnější sukničkář zcelého Palerma.

Ignazio to vždycky věděl aostatně jim to nemohl zazlívat. Nikdy nebyl žádný svatoušek aženské se mu zkrátka líbily.

Líbí se mu, hodně.

Jenže ona je jiná. Ona je Franca. Aon – ví to, cítí to – ji bude milovat po celý život.

Giulia jde za matkou, informuje ji oBlaskově stavu. Žena unaveně zašeptá: „Staň se vůle Boží,“ apak dceru vybídne, aby šla ven čekat na nevěstu. Giulia přikývne aodchází spolu sEmmou. Vincenzino využije chvilky nepozornosti, aby proklouzl za Ignaziem.

Giovanna se vté chvíli ohlédne na donnu Cicciu, která sedí ohodně víc vzadu, azavrtí hlavou. Stará chůva se pokřižuje. Ony dvě už nepotřebují moc slov.

Od manželovy smrti ještě neuběhly dva roky aGiovanna má na sobě přísně smuteční šaty, elegantní, zatlasu asametu, sperličkovou ozdobou kolem manžet. Temná skvrna mezi těmi květinkami, které Ignazio sezval ze skleníků zpoloviny Itálie. Cítí se sklíčená anepatřičná, jako kdyby se jí život vymkl zrukou aona nemohla udělat nic, aby zadržela kusy, které jí unikají pod prsty. Je rozladěná, ato velice: ten sňatek se tak liší od toho, co si pro syna představovala. Anejen proto, že se obřad koná vneznámém městě, daleko od Palerma aod jejich přátel, vkostele tak holém, že se jí, když do něj vstoupila, sevřelo srdce. Vrtí sebou na lavici, není jí dobře. Vypadá to, jako bysme vzali roha, uvažuje, avjistém smyslu tomu tak je.

VPalermu nikdy není nouze ooči, které si vás měří akteré soudí, opronásledující šepot, oslova pronesená jakoby nic vtu správnou chvíli, aprávě proto těžší než balvan. Myslet si, že jisté věci projdou bez povšimnutí, je bláhové, představovat si, že nás nikdo neviděl, je naivita, za kterou hrozí, že draze zaplatíme. Adrb je tím šťavnatější, čím víc posiluje ochablé ego toho, kdo ho šíří apřiživuje.

Bylo tudíž nevyhnutelné, aby řeči otom, že se Ignazio dvoří France, dospěly kGiovanně iskrze tlustou oponu bolesti nad smrtí jejího milovaného manžela. Azneklidnily ji do té míry, že poprosila donnu Cicciu, aby se poptala azjistila, jestli ten flirt skutečně nepřerůstá vcosi vážnějšího.

Rychlost, sníž donna Ciccia shromáždila pomluvy adohady ohledně Frančiny ctnosti, Giovanně vyrazila dech. Byli spolu viděni, ano, víckrát, ato ipři chování, které je pro dívku zdobré rodiny nevhodné. Ale ještě znepokojivější byl klid, se kterým Ignazio přiznal, že je do Franky zamilovaný: vídají se už měsíce, ačkoli jsou dívčini rodiče proti.

Prohlásil to rozhodným hlasem ashorečnatým leskem vočích, který matku hluboce zasáhl, protože si znovu uvědomila, že zjejího syna je chlap, masculu fatto, anebude ji už poslouchat.

Přísahal jí, že Franca je ta pravá – „Já to cejtim, mami: žádná se na mě nekouká tak jako vona,“ – aže se sní chce oženit, že sní se konečně cítí šťastně alehce. Že už ho unavil život vdomě, který je po otcově smrti tak ponurý; že se chce bavit achce milovat anemyslet jenom na práci ana mrtvé, kteří se kolem něj dál vznášejí jako duchové.

To bylo na ni příliš. Jak se opovažuje jí předhazovat její bolest? Giovanna protestovala apřipomněla mu jeho milostné pletky na toulkách po Evropě, peníze – mnoho, příliš mnoho – rozházené za oslavy acestování, jeho pochybné známosti, nedostatek úcty kotcově památce, nevděk vůči němu ivůči ní samotné. Dokonce se odvážila mu naznačit, že Jaconové ho využívají, poněvadž sice mají titul, to jo, ale jsou samé dluhy: bylo všeobecně známo, že obchody Frančina otce neprosperují aže rodina nedokáže platit dodavatelům. Ignazio při tom tvrzení pokrčil rameny: „VPalermu mají dluhy všichni, maman,“ adál si vedl svou, že Franca je pro něj ideální žena. Nebylo očem diskutovat.

Atak Giovanna zareagovala tak, jak uměla, či, lépe řečeno, jak se to obvykle dělá. Snažila se získat čas ačekala, až ho to vzplanutí přejde. Všechno popřela, rozšířila zvěsti, že Ignazio za nic nemůže, aže pokud je třeba někoho vinit, pak jedině tu dívku, protože předvedla, že není-li přímo lehkých mravů, tak je přinejmenším lehkomyslná, když dovolila natolik důvěrné chování jejímu synovi, oněmž se ví, že je to horkokrevný mládenec.

Všechno marné. Palermo dál spřádalo historky; Frančino a Ignaziovo jméno se nesly ulicemi, uchylovaly se do salonů, skrývaly se za vějíře, pod klobouky nadzvednuté nad tvářemi těch, co mezi šťouchnutím loktem aúsměškem vykládali dokonce otajných schůzkách, které se proměňovaly vtroufalá dostaveníčka.

Náhle se však stalo něco nečekaného: Frančina rodina byla nucena se na nějaký čas přestěhovat do Livorna, pravděpodobně kvůli příliš urputným věřitelům. Tohle aspoň všichni říkali.

Giovanna si súlevou oddechla. Doufala, že tím to celé hasne, jako oheň, do něhož nikdo nepřikládá, aže Ignazio si pro své pobavení najde nějakou jinou.

Jenže ono ne.

„Jistě, byla bych radši, kdyby se obřad konal vPalermu, ale takhle je to dobré. Hlavní je, aby byla moje Franca šťastná.“

Costanza Jaconová, rozená Notarbartolová zVillarosy, baronka ze San Giuliana, stiskne ruku své neteře Francesky zVillarosy, která sedí vkočáře vedle ní. Dívka přikývne. „To ano,“ zašeptá apřitom sevře tenké rty askloní tvář, která jako kdyby splynula spřítmím.

Na sobě má černé šaty. Smuteční.

Ovdověla vnecelých dvaceti letech. Provdala se za toskánského šlechtice Ameriga Gondiho, ale tři měsíce po svatbě jí ho vzala strašná nemoc; léčba ani zdravý vzduch palermského venkova, kam se přestěhovali snadějí na zlepšení, nebyly kničemu. Když Amerigo cítil, že se blíží konec, vyjádřil přání zemřít ve Viareggiu aodvezl ho tam jeden zparníků firmy Florio na příkaz Ignazia, který si dobře uvědomoval, jak hluboký cit ksobě pojí Francesku aFranku. Aprávě díky tomu, že Franca je pro ni jako sestra, souhlasila Francesca súčastí na svatbě: sestřenčin sňatek je jediným světlem vlepkavé tmě, vníž tráví svoje dny.

Rychlým pohybem si osuší slzy. Nechce, aby ji teta viděla plakat nebo ji litovala. Nechce vnášet smutek do radostného dne.

Ale Costanza si toho všimla arozpačitě se hryže do rtu. Potom se otočí kFranzovi, svému synovi, aupraví mu límec saka. Chlapec naznačí jakýsi škleb, což by měl být úsměv. Žena si vzdychne aobrátí se na svou komornou. „Utřete mu rty. Slintá,“ zamumlá avhlase je slyšet lítostný tón.

Lítost je ivpohledu Francesky, která mlčky sleduje ženiny pohyby. Dobře ví, co teta cítí ke svému synovi, který se narodil postižený, ataky dobře ví, co všechno si vytrpěla: Costanza přišla opět dětí vútlém věku apřežili jenom Franca aFranz. Zato teď konečně přichází trocha radosti ipro ni apro její rodinu: chránila Franku sláskyplnou zuřivostí, modlila se, aby aspoň ona mohla být šťastná. To manželství je odpovědí na její modlitby.

Když se kočár zastaví před kostelem San Jacopo in Acquaviva, Franca sebou trhne. Podívá se na svého otce Pietra Jaconu, potom sklopí zrak. Nemá důvod být nervózní: je překrásná aví to. Dostalo se jí otom potvrzení, když se zhlížela vzrcadle krátce před tím, než se vydala do kostela. Ve velkém zrcadle vpozlaceném rámu se objevila souměrná tvář, veliké zelené oči, dlouhé černé vlasy učesané do objemných vln, štíhlá postava. Je jí devatenáct, je půvabná aelegantní ana sobě má skvostné hedvábné šaty barvy slonové kosti adlouhý závoj zhedvábného tylu. Anezáleží na tom, že je bledá nebo že je jí strašná zima. Chystá se provdat za muže, kterého miluje, ona, která do té doby nikdy nikoho nemilovala.

Třesou se jí prsty asrdce jí do žil pumpuje krev neuvěřitelnou rychlostí: cítí hučení vuších, je tak silné, že div nepřehluší hluk vln, které se tříští omolo, je to temný zvuk, který jí maže myšlenky. Připadá si jako romantická hrdinka, jenže tohle, říká si, není šťastný konec. Tohle je začátek nádherného života, jejího života.

Pak se dostaví vzpomínky, ty hořké, na chvíle, kdy trpěla, kdy si myslela, že všechno ztrácí, kdy ona sIgnaziem byli nuceni se odloučit. Ze začátku, když se sním seznámila, to bylo, jako kdyby nějaké prudké světlo prořízlo přítmí, ve kterém skoro dvacet let žila. Až do té chvíle jen málokdo zaznamenal existenci mladé baronky Jaconové ze San Giuliana, která bydlela vsotva důstojném apartmá vpaláci Villarosa, u’ palazzo cornutu, vpaláci paroháči, jak se mu říkalo, možná kvůli dvěma komínkům čnějícím nad průčelím, nebo snad kvůli četným mimomanželským vztahům muže, jenž ho dal postavit, Franceska Notarbartola, vévody zVillarosy. Potom se objevil Ignazio Florio se svými pozornostmi asvým dvořením arázem si jí všimlo celé město. Propírali ji všichni. Jelikož si nemohli vzít na mušku její nespornou krásu, kritiky, často idivoké, se upnuly zejména na to, jak Franca chodí, jak mluví, jak se obléká. Ale tyhle výtky měly jepičí život: třebaže byli Jaconovi aktuálně ve finanční tísni, na ničem nikdy nešetřili, když šlo ojejich dceru, anejen že jí poskytli bezvadné vzdělání asvěřili ji německé domácí učitelce, ale navíc ji vychovávali ve smyslu pro krásu aeleganci. Atak se pomluvy, nesené na vlně výhrad vůči Ignaziovi – sukničkář, záletník, nezdvořák – soustředily na vyprávění, která ji označkovala cejchem „zkompromitované“. Zkažené zboží, žena příliš nerozvážná, než aby ještě mohla být považovaná za ctihodnou, nestydatá hříšnice.

Vté chvíli musela čelit hněvu svého otce, který ji nejdřív zavřel doma apak ji odvezl do Livorna spolu smatkou abratrem. Ajejí protesty, že je do Ignazia Floria opravdu zamilovaná, nebyly kničemu: jako proud žumpy vytékající zPalerma zamořily ty špinavé azlé řeči iLivorno apřipojily se ke krutým poznámkám na adresu otce ajeho nesplacených dluhů.

Franca si upřeně prohlíží kostelní dveře. Úzkost na ni doléhá jako ledový poklop. Dokáže vnové rodině obstát se ctí? Floriovi vlastní největší italskou námořní flotilu, její tchyně se zná skorunovanými hlavami zpoloviny Evropy, její švagrová je kněžna. Ona se stane jednou znich, nebude manželkou nějakého místního barona nebo umrněného markýze.

Bude Floriová.

Právě teď si uvědomí, že se má všechno změnit, apři tom pomyšlení se jí zatočí hlava, přepadne ji závrať. Šněrovačka jako by jí rázem nedovolila popadnout dech.

AIgnazio? Opravdu ji bude milovat navěky, jak opakuje, nebo se jí nabaží?

Strach.

Proč právě teď?

Otec ji zamračeně pozoruje azdá se, že jí ty obavy, tu nejistotu, jež ji nutí zavřít oči, čte ztváře. Jeho rty zahalené do plnovousu jsou jen tvrdá čára. Od samého začátku se proti tomu svazku stavěl. Pokoušel se ho dceři všemožně rozmluvit, zprvu rozumnými slovy, pak shněvem anakonec krutými prohlášeními: Ignazio je nespolehlivý, bezpáteřní, příliš rozmazlený, než aby na sebe vzal zodpovědnost za celou rodinu… Je to muž, který nedokáže zůstat věrný, jde mu jen ohledání rozkoše.

Každé obvinění narazilo na jedné straně na Frančiny slzy ana druhé na mladíkovo odhodlání: Ignazio prokázal nečekanou houževnatost avydal se za nimi až do Toskánska. Vjisté chvíli musel Pietro kapitulovat. Nicméně se stím tak úplně nesmířil ave svém nitru se obával dne, kdy si jeho dcera uvědomí, že to jeho odmítání mělo pádné důvody. Teď ale může jenom doufat, že jizvy, jež po sobě ten boj zanechal, se zacelí.

„Je ti dobře?“ zeptá se jí.

Dcera se pokouší odpovědět, nejde jí to. Pak si odkašle ašpitne: „Ano.“

Otec jí stiskne ruku. „Měj se stále na pozoru, Checchino. Je to děvkař, aikdyž říká, že tě má rád, ty koukej mít oči pořád otevřený.“

Franca prudce zvedne hlavu, zadívá se na otce. Strach beze stopy zmizel. „On nebude mít zapotřebí hledat jiné ženské. On má mě,“ pronese sdůrazem, rozhodně, skoro vztekle. „Slíbil mi to, že bude chtít jedině mě.“

Pietro nečeká, až kočí otevře dveře kočáru, předkloní se arázně je rozrazí. „Já vím, že říká, že tě má rád, má milá Franko, anepochybuju otom, že je to pravda,“ odvětí apřitom jí pomáhá vstát. „Jenže muž je lovec…“ dodá, ale tišším hlasem atu větu si odnese vítr.

Francesca sEmmou jí pomáhají vystoupit zkočáru apřidržují šaty, aby se neušpinily. Costanza se marně snaží chránit závoj, pustošený větrem. Pár kroků ajsou na prahu kostela.

Sestřenice se smějí, políbí ji ahorlivě uhlazují záhyby sukně. Costanza zůstala pár kroků pozadu, pokouší se zadržet slzy, zakrývá si tvář rukou, ale pak zvolá: „Ty seš tak pěkná, dceruško moje!“ aobejme ji, směje se apláče zároveň, čímž vyvolá Emminy aFrancesčiny protesty: tak to ne, na svatbě se nepláče, protože to nosí smůlu, říkají.

Matka vezme Frančinu tvář do dlaní, políbí ji na čelo azašeptá: „Víš to, že si bereš mužskýho, co obrátil svět vzhůru nohama, aby tě získal?“ Ale nemá čas počkat na dceřinu odpověď. Neteře ji div nepostrčí dovnitř avšechny tři vejdou do kostela anechají Franku samotnou sotcem.

Ten přistoupí blíž kní, stiskne jí ruku, pak si ji položí na své předloktí aona mu ho sevře. Mlčky. Vmžiku mezi nimi proběhne vzpomínka na řečená, křičená, nevyřčená slova. Ale teď už je to jen ozvěna jakési vzdálené minulosti, která uvolňuje místo citu anaději.

Kostelní dveře se otevřou dokořán. KFrance dolehnou tóny svatebního pochodu, zahalí ji, skoro ji vcucnou do kostelní lodi plné květin. První kroky jsou nejisté, takže po ní Pietro přejede zaraženým pohledem. Nicméně ve chvíli, kdy zahlédne před oltářem Ignazia, se Franca promění: uvolní sevření otcovy paže, narovná záda adál kráčí sebejistě, se vztyčenou hlavou.

Jen matně zaregistruje Giovannu, celou včerném, křečovitou astváří přetékající bolestí, Vincenzina, který si ji ohromeně prohlíží anakloní hlavu, aby ji viděl líp, Giulii, která kní vysílá úsměv plný něhy. Matka asestřenice mají lesklé oči ažmoulají kapesníčky. Skoro nikdo další tam není.

Ta svatba se velice liší od toho, co si Franca představovala ve svých pubertálních snech: zatažená obloha, ledový vítr, neznámý kostel, žádná družička, pár hostů.

Ale ona by nic jiného nechtěla anepotřebuje nikoho než svého Ignazia.

Všechno, po čem touží, má teď před sebou.

Pietro položí Frančinu ruku na tu Ignaziovu aon na ni vtiskne polibek. „Jsi překrásná,“ pošeptá jí, úží se mu dech.

Nejradši by se smála avýskala by radostí. Cítí, jak jí život tančí vhrudi. Je ta nejšťastnější anejmilovanější mezi ženami, říká si, aděkuje za to nebesům.

Místo toho dokáže říct jediné slovo, jen jedno, ato vymaže čekání, trápení, pomluvy, zlé řeči, pochyby, odloučení, hádky. Franca upře zrak na muže, který se za chvíli stane jejím manželem, avykřikne: „Konečně!“

Na svatební hostině panuje klidná auvolněná atmosféra. Franca sIgnaziem se drží za ruku, smějí se. Jsou ve svém vlastním světě, ponořeni do stavu štěstí, které si lze jen těžko představit: skoro se zdá, jako kdyby vzduch kolem byl plný světla. Ignaziova sestra Giulia se na ně dívá, pak skloní hlavu kporcelánovému talíři dosud plnému jídla, které jen ochutnala. Jí nebyla dopřána možnost si vybrat, koho bude milovat, jelikož její sňatek byl domluvený. Giulia zTrabie přejíždí pohledem po hostech aříká si, jak moc se její život, zdánlivě záviděníhodný, liší od toho, jak se jeví: má vážně nemocného syna, možná ismrtelně, tchyni, která ji nesnáší, amanžela, co se kní chová súctou, anic víc. Nikdy nepocítila ten žár, který teď vidí ve Frančině obličeji.

Pietro Lanza sedí nedaleko aprohlíží si ji. Giulia je krásná, inteligentní, kultivovaná, to ano, ale spřibývajícími léty se začíná příliš podobat své matce, baronce Giovanně zOndes. Zdědila její rty, tvrdé apřísné, vrásku mezi věčně svraštělým obočím ataky povahu… Vté chvíli spočine pohledem právě na tchyni, která zrovna uhlazuje neexistující záhyb na ubruse aoči upírá do prázdna. Pietro nedokáže potlačit neklidné zachvění: bude jeho manželka taky taková?

„Amunì, co je to za pohřební obličej?“

Romualdo Trigona nečeká, až mu číšník přistrčí židli. Jednu popadne, postaví ji vedle Pietra aposadí se, přehodí nohu přes nohu snenuceností sobě vlastní. Pietro ukáže bradou směrem knovomanželům asevře ruce vklíně. „Ignazziddu ještě neví, co ho čeká,“ zamumlá asarkasticky se uchechtne.

Romualdo mu přizvukuje: „Je zamilovanej…“

„Já vím. Ana nic jiného nemyslí, jenže to nemůže vydržet moc dlouho. Taky proto, že se už stahujou mračna…“

Druhý zkrabatí čelo. Požádá číšníka osklenku šampaňského apak se přítele zeptá: „Co tím myslíš?“

Pietro se kněmu nakloní, ztiší hlas. „Heleď se, po zatčení Bernarda Tanlonga, guvernéra Banky Romany, atoho Cesara Lazzaroniho, hlavního pokladníka… No, zkrátka po těch svinstvech, co provedli…“

Romualdo přikývne. „Hm, ale už vprosinci bylo jasný, že se děje něco velkýho, po tom pozdvižení, co vyvolal Colajanni vposlanecké sněmovně, když se zeptal, proč vláda nezveřejnila vyšetřování parlamentních komisí ohledně peněžních ústavů…“

„… vyšetřování, co probíhala ivdobě, kdy byl Crispi předsedou vlády,“ dodá Pietro. Odmlčí se, pokývá hlavou směrem kIgnaziovi. „Floriovi se oto moc nezajímali, taky proto, že Ignazio měl aještě pořád má vhlavě jiné věci… Jenže skutečnost, že je do toho namočený iCrispi, je velice vážná. Pravda je taková, že vtéhle záležitosti bohužel nikdo není bez viny.“ Poklepe ho po paži, nasadí napjatý výraz. „Že Crispi na tu situaci neupozornil, to dokážu pochopit: bylo do toho zataženo příliš mnoho lidí apříliš mnoho bank. Vzpomínáš si na kauzu kolem Banka di Napoli ana proces sředitelem Cuciniellem, který horem dolem půjčoval peníze lidem, co neměli nárok oně žádat?“ Předkloní se. „Avkancelářích Banky Romany našli boží dopuštění. Zfalšované dokumenty, tiskařské matrice alistiny podepsané významnými lidmi, kteří teď mají strach. Tanlongo vedl pokladnu banky, jako kdyby byla jeho.“

Romualdo přikývne, usrkne si šampaňského, pak si rukou zakryje ústa azašeptá: „To je fakt. Probíhalo to tak, že on sLazzaronim si matrice bankovek, které měly být zničeny, schovávali atiskli je znovu apřitom falšovali datum apodpis bývalého pokladníka. Zkrátka bankovky na novém papíře, ale se starými sériovými čísly, které poskytovali těm, co žádali opůjčku, ale neměli čím ručit, kamarádům apříbuzným, nebo jednoduše lidem, co se nechtěli objevit vbankovních registrech… nebo co se tam objevit neměli.“

Pietro otevře pusu, že něco řekne, na okamžik ji zase zavře apak zamumlá: „VParlamentu se teď říká, že je prohnilý celý systém. Celý. Adokonce se proslýchá, že je do toho namočený ikrál.“

Druhý zvedne ruku, aby ho zarazil, odvrátí zrak. „Říká se toho hodně aty víš líp než já, jak to chodí. Uprostřed všech těch řečí je někde ukrytá ipravda.“

Pietro jen přikývne, ale nic ktomu nedodá. Je Sicilan actí železné pravidlo, které se na Sicílii všichni rychle naučí: mlčeti zlato. Potom zvedne tvář avážný výraz rychle zmizí, vytlačí ho smích. Blíží se knim Ignazio, zavěšený do Giuseppa Monroye. „Tady máme našeho ženicha!“

Romualdo zastaví číšníka, poručí další šampaňské. Vté chvíli knim dolehne smích: to Franca opodál zvesela štěbetá se sestřenicemi ašvagrovou; Giulia se dokonce usmívá, jako kdyby ji úzkost aspoň na chvíli přešla.

Ignazio vezme láhev číšníkovi zrukou, prohlásí, že ji chce otevřít sám, ale je rozrušený, chechtá se ačást nápoje postříká jeho ikamarády. Smějí se.

Zatímco pijí, Ignazio vezme Romualda kolem ramen. „Tak co? Očem jste to mluvili? Tvářili jste se jako oDušičkách…“

„Otom, co se stalo vŘímě, aotom, že lidi jako Crispi jsou do té pohromy zapleteni,“ odpoví Pietro. Funkce poslance mu otevřela oči ohledně mnoha, až příliš mnoha nejasných záležitostí, atřebaže nemůže zabíhat do detailů, je pro něj důležité přátele varovat.

„Ale to je tím, že vŘímě nechali Tanlongovi achátře jako on volnou ruku. Jak je možné, že celá léta vté bance nikdo neprováděl kontroly? Příležitost dělá zloděje… avtomhle případě ipadělatele,“ prohlásí Ignazio. Vlepí Romualdovi cosi jako záhlavek aon mu udělá na židli místo. Sedí oba na půl zadku jako malí kluci.

„Nevím. Já na tvém místě bych si dával větší pozor.“ Švagr je teď vážný. Nevšímá si dalšího výbuchu smíchu, který se rozlehne směrem od žen za jejich zády, azadívá se na Ignazia pohledem, ve kterém se mísí výčitka sobavou. „Nedovolil bych bance Credito Mobiliare, aby si otevřela pobočku vprostorách, kde sídlí Banco Florio. Iona se do toho namočila. Bylo by záhodno být obezřetnější.“

Pietra nedělí od švagra mnoho let, apřece se chová jako mnohem starší muž. Občas je tak opatrný aumírněný, až si Ignazio říká, jak to jeho sestra dělá, že neumře nudou. Pokrčí rameny. „Oni ať si mají chyby avěci, co musej skrejvat, ale Banco Florio je solidní amá čistý štít. Otec snimi pracoval už od chvíle, kdy proběhla fúze sRubattinem. Credito Mobiliare je velká banka avedou ji slušní lidé. Navíc mi dali místo náměstka palermské pobočky ajsem členem jejich správní rady… Kdyby se něco vyvíjelo špatně, už bych otom věděl, nemyslíš? Nabídli mi dostatečné záruky. Každopádně vPalermu lidi vědí, že jsme dva různé ústavy.“

„Možná…“ zabručí Pietro.

Giuseppe se otočí, zacloumá Ignaziovým ramenem. „Hele, shání se po tobě manželka. Nech plavat obchody, protože není správný zanedbávat tak krásnou nevěstinku kvůli tak nudným řečem.“

Ignazio se ohlédne asetká se sFrančiným zamilovaným azbožňujícím pohledem. Pošle jí polibek přes konečky prstů apak se zas obrátí na své přátele. „Vezmu ji do Florencie ado Benátek apak pojedeme do Paříže, víte? Chci jí ukázat ta nejkrásnější místa… Zaslouží si to, vlastně si to zasloužíme oba dva, hlavně po tom, čím jsme si prošli, abychom se mohli vzít, po všech těch pomluvách, kterými nás očernili. Udělám cokoli, jen když budu daleko od Palerma.“

Romualdo vstane, upraví si kravatu. „Dobrá. Jeďte, bavte se apřivezte si zcesty sviště aať je to pokud možno masculu: rodina potřebuje novou krev.“

Ignazio aGiuseppe se zasmějí, Pietro si odfrkne. Franca se zvedne, jde směrem knim. Vezme manžela za ruku aon ji ksobě přitiskne apřede všemi ji políbí.

Venku za okny dál fouká vítr.

VPaříži, na svatební cestě, to France opravdu dojde.

Přečetla si to vočích prodavače uCartiera, který knim súklonou přistoupil ařekl, že je jim kslužbám. Viděla to vIgnaziovu strohém, skoro nezdvořilém odmítavém gestu, po němž následoval příkaz: „Zavolejte mi ředitele, le directeur, s’il vous plaît.“ Uslyšela to vservilním a trochu ustrašeném tónu ředitele, který se až do omrzení omlouval, že je nepřišel přivítat osobně, anešetřil přitom blahopřáními, přáními avychvalováním elegance mladé manželky aštěstí mladého manžela.

France došlo, že Ignazio hovoří univerzální řečí, která otvírá všechny dveře: řečí peněz.

Doprovodili je do salonku zařízeného zrcadly asametovými pohovkami, nabídli jim šampaňské – aona ho usrkávala, šťastná, že si může vychutnávat tohle víno, které ještě pár dní předtím vůbec neznala – apak začala přehlídka šperků: nepřetržité otevírání velikých pouzder, která odhalovala jeden skvost za druhým. Franca pronesla nějakou poznámku svojí nejistou francouzštinou. Ignazio ji súsměvem poslouchal, opravil jí výslovnost apřejel jí po krku pohlazením, jež zní už dříve vyloudilo nejeden vzdech.

„Vyber si všechno, co chceš,“ pošeptal jí do ucha. Aona přejela prsty rozechvělými dojetím po perlovém náhrdelníku, který se leskl na rudém sametu. Zbožňovala perly aaž do té chvíle si mohla dovolit jen tenkou šňůrku.

France se točila hlava, anebylo to šampaňským. Rozrušil ji ten sled briliantů, smaragdů, rubínů aperel. Protože byl nezvratným amocným důkazem nového vědomí: rodina Floriů je nesmírně bohatá. Arodina Floriů je teď její rodinou.

Ignazio jí koupil nádherné perlové náušnice, ale především náhrdelník jako pro princeznu: třináct šňůr růžového korálu pocházejícího zJaponska, slabě narůžovělých kuliček, které se skvěle vyjímaly na Frančině medové pokožce. Adal pokyny, aby pro manželčinu labutí šíji zhotovili na míru collier de chien, obojek zperel prokládaných diamantovými tyčinkami asdolní šňůrou zvětších perel.

Apodobné scény se opakovaly uHoubiganta, voňavkáře královny Viktorie aruského cara: vobrovském obchodě na rue du Faubourg Saint-Honoré Franca zjistila název Ignaziova parfému – Fougère – amohla si vybrat svou vlastní kolínskou. UWortha, tvůrce večerních rób císařovny Evženie aAlžběty Bavorské, který ji přijal jako nějakou panovnici apředvedl jí modely, jež nejlépe podtrhovaly její sošné tvary. ULanvina, kde nakoupila desítky šálů pro sebe ipro svou matku. UMademoiselle Rebours, která jí ukázala ty nejkrásnější vějíře, mezi nimiž byl iten zpštrosích per, zhotovený pro Marii Edinburskou, novomanželku následníka rumunského trůnu.

„To je pro mě?“ ptala se azelené oči jí přetékaly údivem. AIgnaziovi se dmulo srdce vhrudi, hladil ji po líci či po hřbetu ruky, přikyvoval avybízel ji, ať si vybere.

Tohle je snad sen, myslela si Franca, když se zlehka dotýkala šperků, které jí manžel daroval. Apak tam byla Paříž se svými světly, svými bulváry, svými paláci, svými elegantními ženami asvými nablýskanými kočáry. Každá věc byla zdrojem úžasu aplnila jí srdce ioči takovou krásou, až měla chvílemi pocit, že samou radostí vybuchne. Cítil to také Ignazio, který prostřednictvím Franky viděl tohle město novýma očima, adojímala ho manželčina naivita, její údiv, její nadšení.

Zrovna tak jako byl sen její příjezd do Olivuzzy. Po návratu do Palerma se novomanželé ubytovali ve vile ai Colli, ale jen do té doby, než budou dokončeny práce vOlivuzze. Ignazio prozradil jen velice málo ohledně toho, co tam dělníci dělají, pouze vysvětlil, že mu ten dům vždycky připadal moc tmavý, že už je načase ho trochu rozšířit avpustit do pokojů víc světla. Ale pokaždé súsměvem dodával: „Uvidíš, uvidíš, co tě tam čeká.“

Konečně ta chvíle nastala.

Kočár se zastaví několik metrů před hlavní budovou Olivuzzy, před velikými vraty ztepaného železa vedoucími do křídla, jež Ignazio vyhradil pro sebe asvou manželku.

Pomůže France vystoupit, pak ji vezme za ruku, vede ji dovnitř adál po dlouhém schodišti zčerveného mramoru. Procházejí zimní zahradou plnou bujně rostoucích rostlin azahalenou do teplého světla, které se řine skleněným stropem, avpatách jim kráčí zástup služebnictva aGiovanna, jež má na tváři shovívavý úsměv aza ruku vede Vincenza. Franca se rozhlíží kolem, je spíš vystrašená než překvapená, ve tváři se jí rýsuje úžas.

Pak, když projdou celou chodbou, se Ignazio před jedněmi dveřmi zastaví. „Vy počkejte tady,“ poručí služebnictvu. Giovanna ustoupí stranou abledá tvář jí na okamžik zjihne ve smutném, jakoby lítostivém výrazu.

Franca se otočí apodívá se na ně: usměvavé tváře, zlomyslné pohledy… Skoro ji štve, že všichni vědí, co ji tam čeká, všichni kromě ní…, ale Ignazio si stoupne za ni azakryje jí oči dlaněmi. „Ne aby ses koukala. Nech oči zavřený,“ pošeptá jí, když otevírá dveře avede ji do místnosti.

Franca se trochu směje atrochu klopýtá, ale poslechne audělá pár kroků.

Když oči zas otevře, má dojem, jako by se vznášela mezi nebem azemí.

Nad sebou má blankytné nebe ana stropním rámu andělíčky, kteří nesou věnce růží. Před sebou vidí baldachýn barvy slonové kosti, který se tyčí nad velikou postelí, anábytek zmahagonu vykládaný zlatem. Pod nohama majolikové dlaždice, též barvy slonové kosti, pokryté růžovými okvětními plátky, jako by se ty plátky rozhazované andělíčky na stropě rozsypaly po zemi.

Tohle je její osobní kout ráje.

„Pro moji růžičku. To všechno je pro tebe,“ zamumlá jí Ignazio do ucha.

Franca se otočí, podívá se na něj. Je tak moc šťastná, že nedokáže promluvit.

Políbí se přede všemi.

První jarní vítr scirocco je vPalermu jako políček do tváře. Znamená horko, ztěžklý vzduch, podrážděnost. Člověk ho cítí od samého rána, kdy se mu zdá, že ho drtí pokrývka, avrstva potu na zádech ho přinutí se odkopat apokrývkou se ovívat. Potom, když otevře dokořán okna, ovane ho nové, horké ovzduší. Oblohu jako kdyby potáhl závoj, vzduch je nehybný.

Ignazio zaregistruje ten žár uvnitř kočáru, který ho odváží na piazzu Marinu, azafuní. Ovívá se kapesníkem, pak si otře pot. On horko nesnáší.

Podobný den, stímhle větrem, stěmihle teplotami, by se měl věnovat moři, například na Fieramoskovi, jachtě, kterou koupil krátce po otcově smrti. Nevyšla ho zrovna lacino. Jeho matka to nazvala „nerozvážnou koupí“, ale stálo to za to. Je pravda, že už jednu jachtu měli – obrovskou, sbílým trupem ajménem Sultana –, vzal na ni svou překrásnou manželku ata byla nadšená. Touhle Ignazio nahradil Queen Mary, kterou považoval za už zastaralou akterou prodal jednomu toskánskému markýzi.

Po pravdě řečeno si dal postavit ještě Aretusu, ocelový parní člun, ale hlavně si koupil závodní jachtu Valkyrie se štíhlou přídí aútlým trupem: byla rychlá jako vítr, skutečný klenot. Prodal mu ji bratranec císaře Františka Josefa, arcivévoda Karel Štěpán Rakousko-Těšínský, aon měl vúmyslu se sní účastnit těch nejvýznamnějších jachtingových soutěží ve Středomoří. Nemůže žít jen obchody, jenže zdá se, že tohle ani jeho matka, ani Giovanni Laganà, ani Domenico Gallotti nedokážou pochopit.

Právě ti dva posledně jmenovaní ho „urgentně“ zavolali do kanceláře.

Do pytle, tyhle dva mi byl čert dlužnej!

Laganà aGallotti ho nenechali na pokoji, ani když byl na svatební cestě po Evropě: dopisy, lístky, telegramy… Je možné, že si neuvědomují, že on potřebuje iněco jiného, že nedokáže být pořád zavřený vté kanceláři? On se chce cítit svobodný. Chce žít. Nechce dopadnout jako jeho otec, který umřel krátce po padesátce, po životě vyplněném jen prací, říká si trochu naštvaně.

Občas vůči otci pociťuje tupou zlost: neměl onemocnět tak brzo, neměl ho donutit, aby přijal tuhle roli, vzal na sebe tuhle zodpovědnost, protože tím mu znemožnil, aby žil doopravdy. Je to něco, co nedokáže snést.

Neklidně odhrne záclonku vokně kočáru: projíždí uličkami čtvrti Borgo Vecchio adělníci anádeníci ho uctivě zdraví. „Pozdrav pámbů, done Ignazio,“ ozývá se vuličkách apřes dveře nuzných příbytků zvaných catoi. Chudé propadlé tváře, předčasně odkvetlé ženy, děti svelikýma ahladovýma očima, které si hrají na ulici. Smrad zkažených ryb dráždí nosní dírky amísí se spuchem odpadků, které kvasí vrozích ulic avodpadních strouhách, kde se hromadí bláto, hadry azbytky jídla.

Ale zdá se, že ti lidé si toho nevšímají. Někteří znich pracují pro Florie, říká si Ignazio, ale on by je nedokázal poznat. Zato jeho otec je znal všechny, úplně každého, aoni ho ctili avážili si ho.

Ale kčemu mu to bylo? ptá se vduchu alaxně odpovídá na pozdravy. Tahle čtvrť se mu nelíbí, tak ubohá aplná zoufalství. Nelíbí se mu Palermo, tohle Palermo, aby bylo jasno. Jemu se líbí elegantní vily stojící na kraji města, taneční sály ve šlechtických sídlech afoyer divadel. Miluje Londýn aPaříž, Azurové pobřeží aklid rakouských hor.

Rád cítí vítr ve tváři, když se prochází po palubě jacht.

Nemá rád ten zatuchlý vzduch, který páchne hnilobou.

Nepamatuje si – nebo možná na to Ignazio nechce vzpomínat –, že onecelých sto let dříve jeho dědeček Vincenzo na podobném místě bydlel aže ještě před ním jeho strýc, jehož jméno aprsten on teď nosí, přijel zKalábrie, aby unikl životu vchudobě ahořkosti. Oba bojovali, aby se prosadili vtak nepřátelském, tak nepříjemném městě. Ato se jim podařilo, protože si získali obdiv prostých obyvatel, lidu.

Jenže jeho rodiče se postarali oto, aby byla tahle vzpomínka skoro vymazána, aby byla unich doma evokována co nejméně. Protože když se ominulosti nemluví, ona nakonec zmizí. Akdyž zmizí, je to, jako kdyby nikdy neexistovala.

Dneska na něj čeká přítomnost. Abude to náročný den, Ignazio to cítí.

Vystoupá do schodů, pozdraví zaměstnance, které potká, apak dojde do kanceláře vprvním patře. Domenico Gallotti, prezident společnosti Navigazione Generale Italiana, má kulatý obličej shustými licousy apodsadité tělo, jeho břicho prozrazuje vášeň pro dobré jídlo. Čeká na něj už dvacet minut, přechází sem atam po místnosti srukama spojenýma za zády.

„Omlouvám se vám za zpoždění,“ řekne Ignazio, když vchází.

„Já se omlouvám, že jsem vás tak honil, ale jsou zde záležitosti, které už nemůžou počkat.“ Žádný úvod, žádné zdvořilostní fráze. Gallotti nijak neskrývá svou netrpělivost, naopak: zůstane stát aprsty bubnuje na desky, které si položil na stůl.

„Napsal jste mi velice znepokojivé dopisy, když jsem byl na svatební cestě,“ opáčí Ignazio, zatímco si sedá za otcův psací stůl. Zarazí se aprohlíží si tu spoustu listin rozložených po pracovní desce, které čekají na jeho podpis. Pak po chvilce mlčení pokyne muži před sebou, aby se posadil.

Gallotti si sedne azadívá se na něj zpod přivřených víček. „Uvědomuji si, že jsem působil poněkud neodbytně, ale procházíme teď choulostivým obdobím. Události kolem Banky Romany vynášejí na světlo spoustu problémů našeho bankovního systému… aujišťuji vás, že slovo problémy je vtomto případě eufemismus. Na druhou stranu tu máme ožehavé otázky, jež se dotýkají firmy Florio zblízka, počínaje obnovením námořních konvencí. Váš otec, dej mu pámbů věčnou slávu, uzavřel dohodu na deset let abrzy, velice brzy se bude rozhodovat ojejím obnovení… amy musíme mít jistotu, že pro nás to obnovení bude výhodné. Mějte stále na paměti, done Ignazio, že státní subvence jsou pro NGI významnou položkou, dokonce bych si troufl říct, že zásadní, jelikož nám umožňují realizovat trasy, které by pro nás jinak byly ekonomicky nevýhodné akteré nám udržují vyrovnaný rozpočet.“

Ignazio se zavrtí na židli, je rozladěný. Vadí mu, že sním ten druhý jedná, jako by byl děcko, picciriddu. „Já vím moc dobře, jak jsou důležité, pane Gallotti. Spíš mi řekněte, jak se vyvíjí ta parlamentní procedura.“

Gallotti otevře desky avytáhne znich nějaké poznámky. „Překážky, done Ignazio. Překážky zejména vParlamentu, protože Giolitti ajemu blízcí průmyslníci nepohlížejí na obnovení vnáš prospěch zrovna příznivě. Budou požadovat prověrku kondice společnosti, počínaje stavem flotily, která už spoustu let, avy to víte lépe než já, nebyla vůbec modernizována.“

„Tohle můžeme napravit,“ Ignazio smete námitku podrážděným pohybem ruky. „Provedeme ty nejnaléhavější opravy ana zbytek získáme čas. Jméno Floriů je zárukou solidnosti NGI. Vpřípadě inspekce se není čeho obávat.“

„To je fakt. Jenže lidi maj uši amaj strach anejistota ohledně obnovení konvencí situaci nepomáhá. Zástupci pracujících zpalermských loděnic před pár dny sdělili deníku Giornale di Sicilia prostřednictvím dělnického sdružení Consolato Operaio, jehož jsou členy, že pokud by námořní konvence nebyly obnoveny, ocitly by se bez práce čtyři tisíce rodin. Před palácem Villarosa na náměstí Quattro Canti di campagna už se konala demonstrace aje zde nebezpečí, že vypuknou nepokoje. Nebo ještě hůř, že budou vyhlášeny stávky. To je třeba mít na paměti.“

„Dělníci ze suchého doku azOretey byli vždycky horké hlavy, atudíž vím, že by rádi stávkovali, ale neudělají to. Můj otec snimi uměl mluvit; ajá udělám totéž. Stávky nepotřebujeme, zvlášť když se musíme zabývat tím, co se děje vŘímě.“

„No právě.“ Zdesek vykoukne obálka plná listin. Gallotti mu ji podá.

Ještě něco? Aco je zas tohle? říká si Ignazio, když se pro ni natahuje. Vezme si ji. Je to parlamentní zpráva podepsaná poslancem ze Severu jménem Maggiorino Ferraris. „,Nejednomu člověku by se den, kdy by Navigazione Generale přestala vlastním zaviněním existovat, nemusel zdát pro naši zemi nepříznivý,‘“ čte nahlas. „Vo co kurva tomuhle Ferrarisovi de?“ vykřikne zlostně. „To si jako myslí, že by se italský námořní obchod výrazně zlepšil, kdybysme tu nebyli? Ví vůbec, co říká?“

Gallotti zkřiví rty do úšklebku. „Naši spřátelení poslanci, blízcí advokátu Crispimu, se proti tomu ozvali. Tohle uvažování moc nesouvisí sekonomikou, zato má hodně společného spolitickými kamarádšofty Maggiorina Ferrarise, ahlavně pak pana ministerského předsedy.“

„Vzhledem ke všem průšvihům, které vyšly najevo skauzou Banky Romany, bych se divil, kdyby se Giolitti udržel ještě dlouho. Crispi mi oněm psal vjednom dopise. Je to byrokrat bez zkušeností abez umění vládnout. Chlap, co zůstal pěkně vsuchu vTuríně astudoval, zatímco lidi jako Crispi bojovali za sjednocení Itálie…“

„To je možné, jenže teď je předsedou vlády a, řekněme si to na rovinu, musí chránit firmy ze Severu, protože to ony ho volily, tak jako Crispi ajeho lidé mají zájem ochraňovat svoje voliče, kteří jsou obecně zJihu, azejména pak ze Sicílie. Ve Ferrarisových slovech se odrážejí myšlenky mnoha dalších lidí, done Ignazio. Takhle to seveřani vidí: burani, co obdělávají půdu ažijí na jih od Říma, jim hlasy nepřinášejí. Pokud jde ošlechtu, která tu půdu vlastní, ta zas nemá zájem spolupracovat sprůmyslem ani se zabývat obchody.“

Vzduch jako kdyby znenadání znehybněl. Ignazio na Gallottiho upírá zrak, ústa má pootevřená, vyčkává.

„Čtěte dál,“ vyzve ho Gallotti aukazuje na jednu pasáž vtextu. „Ferraris si stěžuje na to, že jsou naše parníky zahraniční výroby, anavrhuje podpořit společnosti, které používají lodě postavené vitalských docích… To se rozumí, že toskánských aligurských. Navíc žádá, aby se vyhlásily veřejné soutěže na provozování jednotlivých poštovních apřepravních linek, azrušily se tak konvence uzavřené podle přání vašeho otce.“

Ignazio cítí, jak mu zútrob stoupá do hrdla vztek. „Chtějí nám podrazit nohy. Jestli nám seberou konvence, můžeme zavřít krám.“ Dlouhý povzdech mezi tenkými rty. Pak se podívá ven zokna. Říká si, co by udělal jeho otec, jak by reagoval, na koho by se obrátil. „Pojedeme do Říma,“ rozhodne nakonec. „Pojedu já, vy aLaganà. Nikdo nám nesmí stát vcestě. Nikdo,“ zopakuje. Přejede si dlaní po čele. „Ateď je zapotřebí dát vědět dělníkům, že se nesmějí rozčilovat… Tydle předáci, co tu dělaj propagandu, maj nekalý oumysly.“

Ignazio vstane, vrazí ruce do kapes azamíří koknu. Dialekt je uněj – Gallotti aspoň tohle ví – nepopiratelným příznakem podráždění. „Nejdřív můj otec ateď já jsme jim zajistili všechno, co potřebujou: léčbu, když se pochroumaj, plat, okterým si jiný dělníci vPalermu můžou nechat zdát, nájemní byty blízko slévárny asuchýho doku… Otec jim dokonce nabíd, že jejich děti můžou po šichtě studovat, jenže to voni nechtěli. Zato dál hulákali, že chtěj práva, práva, práva! Teďka si dokonce založili ten svaz pracujících… Fasci Siciliani.“ Říká to stylem, jako by měl vpuse něco shnilého. „Choděj vykřikovat do novin, že musíme zkrátit pracovní dobu, přidat picciuli… Co to melou? Pálí je dobrý bydlo, vo to tady de. Už zapomněli, jaký to je, nádeničit ažadonit den co den opráci na piazze Viglieně avšude, kde se dá.“

Gallotti přikývne. „Máte pravdu, done Ignazio, Fasci by mohly představovat problém, protože sdružily pod jedním praporem spoustu dělnických sdružení asvazů vzájemného pojištění, se slovy: ,Jednu hůl přelomí každý, ale svazek holí zlomí kdo?‘ To víte, že jejich vůdce Rosario Garibaldi Bosco se zúčastnil dokonce založení Strany italských pracujících, že ano? Ato nemluvím otěch třinácti zemědělcích zCaltavutura, co chtěli okupovat pozemky abyli zabiti královými vojáky, což byla tragédie, kvůli které se na nás upřely zraky celé Itálie. Není pochyb otom, že to všude vře. Ale…“ Gallotti ztiší hlas apřistoupí blíž kIgnaziovi. „Radil bych vám tuhle věc prozatím odložit stranou. Díkybohu jen málo znašich dělníků zOretey vstoupilo do Fasci. Většina ví, že patří mezi vyvolené, protože jinou stálou práci jen tak snadno neseženou. Věřte mi, oni si pamatujou, co to znamená čekat na piazze Viglieně, jestli je vezmou na jednodenní šichtu. Pojďme se teď věnovat těm konvencím, jináč tady nezbude práce pro nikoho.“

„No prosím. Každopádně si chci ale poslechnout, ico mi poví Laganà. Ubezpečoval mě, že vSenátu nenastanou problémy…“ Ignazio to pronese chvatně avětu doprovodí pokrčením ramen.

To, co nevidí – nebo nechce vidět –, je skeptický pohled, který po něm Gallotti vrhl. Ataky že se prezident NGI hned vzápětí neovládne adodá kousavě: „Laganà by vás měl ubezpečit odocela jiných věcech.“

Ignazio svraští čelo. „Co tím myslíte?“

Gallotti se odmlčí, hryže se do rtu. Moc dobře neví, jak se má chovat. Spanem senátorem by si promluvil bez okolků, ale před tímhle tak arogantním, tak nesnášenlivým synem je nejistý. Nakonec se rozhoupe právě zúcty kpamátce jeho otce. Zvěrnosti muži, který zemřel brzy, příliš brzy. „Nuže, done Ignazio, svaším dovolením… Řekněme, že by se knašim konkurentům měl chovat méně vstřícně.“

Ignazio na něj ohromeně zírá. Jeho údiv vyplouvá na povrch pohledu, mění se vpodezíravý výraz. Pak si nejasně vzpomene na jisté průpovídky, které zaslechl vLivornu hned po svatbě. Zavřel je do kamrlíku paměti, protože si myslel, že nejsou důležité. Sneklidným zachvěním, při němž mu na pažích naskočí husí kůže, se odváží prohodit: „Aha, ano, donesly se mi oněm ne zrovna lichotivé řeči…“ Rád by to pochopil, zeptal se, ale věcí, které neví či zanedbal, je příliš mnoho aon má strach, že bude vypadat povrchně, nebo co horšího, jako hlupák.

Gallotti se ušklíbne ajeho povzdech zní skoro jako vzteklé zafunění. „To je mnohem víc než řeči, done Ignazio. Řekli vám, že Laganà má velice blízko kErasmu Piaggiovi aten prý má nejvyšší zájem na tom, aby se velká část aktivit NGI přesunula do Janova?“

Ignazio zůstane bez hnutí. Laganà? Ten Laganà, kterého si jeho otec vážil acenil do té míry, že ho jmenoval generálním ředitelem NGI, se teď takhle chová? Jistě, vždycky byl úporný, občas otravný, ale to nezavdávalo příčinu pochybovat ojeho konání…

Gallotti jako kdyby mu četl myšlenky. „Abyste mi dobře rozuměl, já uznávám jeho zásluhy. Nicméně vás ujišťuji, že se chová přinejmenším pochybně. Aon vtěchhle hrátkách není nováček, done Ignazio. Vy jste byl příliš mladý, ale kdo má vlasy bílé jako já, ten si dobře pamatuje, co udělal, když byl jednatelem Trinacrie. Ataky že váš otec, který ho dobře znal, se kněmu choval jako kobzvlášť agresivnímu hlídacímu psovi čili ho držel na řetězu.“

Ignazio pomalu přitaká, říká, že ion si něco vybavuje. Když Trinacria zkrachovala, jeho otec vyčkával, co podnikne Laganà, než ji koupil. Abyl to Laganà, kdo mu zpozice konkurzního správce umožnil odkoupit zařízení aparníky za hubičku. Najal si ho jako špeha aslíbil mu místo vnaší společnosti, osvítí ho intuice.

Ateď… teď hraje stejnou hru na jejich účet?

„Já sLaganou promluvím,“ řekne rozhořčeně. „Dluží mi vysvětlení, už jen kvůli tomu všemu, co mu naše rodina dala.“

Gallotti udělá gesto, jímž jako by říkal: Stím jsem počítal. Pak otevře desky avytáhne znich několik papírů, které podá Ignaziovi, aby je podepsal. Nakonec vstane arozloučí se. „Pojedu do Říma svámi, ale promluvte si nejdřív sLaganou. Ujistěte se, že je loajální.“

Závany větru přinášejí do vily vůni pomerančových květů azryté půdy azmítají bílými závěsy, které zakrývají velká francouzská okna vedoucí do zahrady. Vjednom rohu zeleného salonku, ponořená do růžového jarního světla, sedí na židli svysokým opěradlem Franca, na sobě má nadýchané bílé šaty ana krku perlový náhrdelník od Cartiera: dává se portrétovat.

„Prosím vás, paní, nehýbejte se,“ napomíná ji spovzdechem malíř, když se na židli vrtí. Ettore De Maria Bergler má řídké černé vlasy, výrazný nos,tvář korzára aštíhlé tělo. Vústech má cigaretu atváří se zamyšleně, občas netrpělivě vyletí vinou nedisciplinované modelky.

„Je pravda, že mě váš manžel požádal, abych vás namaloval co možná nejpřirozeněji, ale takhle riskuju, že vás zachytím súšklebkem na tváři. Osud naděluje jen bohyním ahrstce šťastných žen krásu jako ta vaše. Ale nesmíte se pořád hýbat, nebo se mi nepodaří ji vystihnout,“ říká jí aznovu se soustředí na náčrt uhlem.

„Budu nehybná jako řecká socha,“ slibuje Franca súsměvem malé holčičky.

„Hm, tomu se mi nechce věřit…“ bručí malíř akapky potu mu přitom smáčí širokou pleš. „Vy jste tak plná d’esprit et d’élégance! Je to výzva, znehybnit je na plátně.“

Ona po něm vrhne děkovný pohled, pak si olízne rty, ucítí sladkou chuť aprojede jí slastné zachvění. Monsù peče každé ráno čerstvé croissanty. Ona sIgnaziem se jimi laškovně krmí, smějí se apolibky po snídani chutnají po touze apo moučkovém cukru.

„Dobrý den, donno Franko. Promiňte mi to vyrušení, ale donna Giovanna si svámi přeje mluvit.“

Franca se ohlédne směrem kRose, která má společně sGiovannou zOndes na starosti školu vyšívání, poděkuje jí apak vyšle omluvný pohled kmalíři.

„Takhle to nikdy nedokončím…“ De Maria Bergler je naštvaný. „Akdo ho pak má poslouchat, vašeho manžela?“

„Řeknu mu, že za všechno může jeho matka.“ Franca vstává, pak si najednou sáhne na krk. „Buďte tak laskav, mistře, pomozte mi tohle rozepnout…“

Malíř kní přistoupí, stiskne zapínání náhrdelníku ašperk jí podá. Franca šperk sjakousi něhou pohladí apak si ho zasune do kapsy. Chce mít možnost se ho dotýkat, cítit ho usebe: ten klenot jí připomíná svatební cestu.

„Vaše tchyně nemá ráda šperky?“ zeptá se malíř aukládá přitom skicu do velkých desek.

„Moje tchyně drží smutek aobecně nemá ráda okázalost. Já chci její žal respektovat. Měla bych se ipřevléct, ale nemám čas…“

De Maria Bergler přikývne. Nemůže vědět, že po prvním setkání sGiovannou si Franca dává velký pozor na to, jaké šperky má ve tchynině přítomnosti na sobě.

Stalo se to vhotelu Excelsior vAbetone, vlokalitě blíž kSieně než kLivornu, kterou si Jaconové ze San Giuliana vybrali, protože je to klidné adiskrétní místo. Giovanna tam dorazila kočárem ve společnosti svého syna aobě rodiny se usadily včajovém salonku. Franca zůstala mlčky, sočima sklopenýma, plná obav auctivá, uvědomovala si, že bez matčina souhlasu se sní Ignazio nikdy neožení. Poslouchala výměnu zdvořilostních frází, banální tlachání – „Jaké bylo vLivornu počasí? Ach, takže itam bylo frišno?“ „Aco ten váš picciriddu, Blasco, jak mu je?“ – azachytila tichou válku, kterou spolu obě matky vedly: Costanza vyzbrojená starobylým titulem, ale po krk vdluzích; Giovanna se oháněla působivým bohatstvím, ale měla jméno, které navzdory všemu – inavzdory jí samotné – ještě pořád patřilo rodině obchodníků.

Připadalo jí, že konverzace trvá celou věčnost. Pak jí Giovanna najednou naznačila, ať jde kní blíž. Ona ji nejistě poslechla, zatímco Ignazio se vrtěl na židli aCostanza zadržovala dech.

Giovanna si ji prohlížela odzdola nahoru. Dlouho. France se zdálo, že se jí ten pohled zavrtává do duše ahledá vlastnosti, jež by zní mohly udělat pravou Floriovou, aděsila ji představa, že žádnou nenajde. Instinktivně si sáhla na zlatý řetízek, jejž měla na krku ana němž visela elegantní kamej.

Donna Giovanna ten pohyb sledovala aneznatelně sebou trhla. Na Frančině krku, napůl schovaný za kamejí, byl iprsten jejího manžela. Ten, který dala svému synovi vden, kdy Ignazio zemřel, akterý se vrodině Floriů předával už po generace.

France to došlo. Obava, že donnu Giovannu něčím urazila, se jí vmysli přidružila krozpakům, že ten prsten nosí bez jejího vědomí. Pak ale vduchu znovu uviděla Ignazia ve chvíli, kdy jí ho dal: řekl jí, jak moc je pro něj apro jeho rodinu důležitý aže představuje upřímnost jeho závazku. Bylo to konkrétní znamení jeho lásky, mnohem vzácnější než kterýkoli jiný šperk.

Vté chvíli zabodla své velké zelené oči do těch Giovanniných. Sebejistá, hrdá, zamilovaná.

Vpohledu té druhé se objevil nekonečný smutek. Smutek ženy, která ztratila manžela akterá teď vidí, že přichází omilovaného syna.

Giovanna povolila sevření rukou položených na břiše apohybem Franku vyzvala, aby si sedla vedle ní. Smutek nezmizel, ale přidala se kněmu jemná výhrůžka: Já ti ho nechám, ale běda ti, jestli nebudeš hodna jeho ajména Floriů.

Když si Franca na ten pohled vzpomene, pocítí neklid. Giovanna si ji nikdy nepřestala takhle prohlížet. Přestane být někdy tchyně vůči ní nedůvěřivá? ptá se vduchu. Ach, kdyby tak aspoň Ignazio neodjel, zrovna teď, když…

Ignazio je vŘímě, aby se postaral onámořní konvence. Vysvětlil jí, že tu cestu nemůže odložit aže vzhledem ktomu, že jde oobchody, bude lepší, když ona zůstane vPalermu. Franca přikývla, rezignovaně, asnažila se pochopit, čím to je, že je její zbožňovaný usměvavý manžel najednou tak znepokojený.

Cestou ktchyniným komnatám, které se nacházejí ve staré části Olivuzzy, se rozhlíží aříká si, jestli si vůbec někdy dokáže zvyknout na ty místnosti, které se zdají být bez konce, zařízené přepychovým nábytkem – od ořechových komod ve stylu Ludvíka XVI. po francouzská empírová zrcadla smramorovými konzolami, od stolů zvyřezávaného zlaceného dřeva po ebenové mincovní kazety sintarziemi zkamene aslonoviny –, porcelánovými soškami zCapodimonte, cizelovaným stříbrem, starými bronzy amramory, vzácnými perskými, indickými, čínskými koberci aobrazy všech rozměrů, od malých mořských vedut po portréty ze sedmnáctého století jen se slabými odlesky světla, od mytologických vyobrazení po sicilské krajiny, tak zářivé, až vypadají jako okna otevřená do světa. Všechno je to pro ni výjimečné.

Dveře se před ní otevírají jako mávnutím kouzelné hůlky aodhalují zástupy služebnictva, jež se při jejím průchodu uklání apak jako kdyby zmizelo vzákrutech domu.

Ale občas se cítí nepříjemně adělá jí to starosti: ani jim nemůže říct, co mají dělat, jelikož všichni své úkoly znají avykonávají je co nejlépe; nemusí se sama oblékat ani česat, protože má Diodatu, svou osobní komornou, dívku svelkýma černýma očima, bázlivou atichou, která nepřetržitě čeká na každý její pokyn; nemusí uklízet šaty na místo, protože to má na starosti garderobiérka; nemusí se zabývat tím, jak uspořádá květiny, protože na to má sluhu, který nemá na práci nic jiného amění kompozice každý den. Nemusí dokonce ani vybírat jídelníček na recepce, protože monsù zná chutě hostů adokonale jim vyhoví. Atak Franca raději mlčí, jelikož se bojí, že udělá chybu, že šlápne vedle atím všem – ana prvním místě své tchyni – ukáže, že si nezaslouží jméno, které nosí.

Občas má pocit, že je hostem ve vlastním domě.

„Ach, tady jsi.“

Giovanna zvedne hlavu od rámu, který vévodí středu salonku, vněmž tchyně tráví své dny vyšíváním amodlením. Franca se na okamžik zarazí na prahu, pak vstoupí do toho přítmí nasáklého vůní květin. Přede dveřmi je obrovský dům plný světla, kypící činností. Za nimi je naopak vše nehybné. Ivelká francouzská okna jsou přivřená.

Zrohu místnosti ji pozdraví donna Ciccia, kterou skoro není vidět. Franca ví, že ji ta žena začala mít ráda, apřesto se vjejí přítomnosti nedokáže cítit tak docela uvolněně.

Dojde až ktchyni apolíbí ji na tvář.

Giovanna si všimne Frančiných bílých šatů azkřiví ret. Pak vezme korálovou perličku, navlékne ji na nit audělá steh. „Dnes večer dáme sloužit mši za svatou dušičku Giuliina maličkého Blaska. Máš čas? Viď, že přijdeš.“

Franca zadrží dech. Moc dobře ví, že žádná žena zrodu Floriů by si nedovolila chybět na zádušní mši za člena rodiny, zvláště pak za Giuliina třetího syna, který zemřel krátce po její aIgnaziově svatbě. Znovu ji zkouší.

„Jistě… Ubohý chlapeček. Neměl čas vyrůst,“ zašeptá.

Giovanniny ruce na plátně se zarazí. „Já vim, jaký to je, vidět umřít vlastní dítě,“ řekne. „Jako by ti trhali maso od kostí. Srdce jako by chtělo puknout, nejradši bys sama umřela. Achuděrka moje dcera si tím teďkon prochází.“

„Nemyslete na to. Už jsou znich dva andílci,“ ozve se donna Ciccia spovzdechem.

Giovanna přikývne. Utře si slzu amlčí.

Franca.

No jo. Crispi.