Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Janina Scarlet

Naučte se přijímat věci, které nemůžete změnit

Přeloženo z anglického originálu knihy Janiny Scarlet It Shouldn’t Be This Way: Learning to Accept the Things You Just Can’t Change, 1. vydání, vydaného nakladatelstvím Robinson ve Velké Británii, 2021.
Copyright © Janina Scarlet, 2021
First published in the United Kingdom in the English language in 2021 by Robinson, an imprint of Little, Brown Book Group.
All rights reserved.

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 8624. publikaci

Překlad Mgr. Milina Krajčovičová
Odpovědná redaktorka Mgr. Marie Zelinová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Formát ePub Štěpán Böhm
Návrh a zpracování obálky Ondřej Mikulecký
Počet stran 184
První české vydání, Praha 2022
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2022

ISBN 978-80-271-6613-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-6612-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-3522-6 (print)

Každému, jehož srdce někdy krvácelo bolestí,
každému, kdo si někdy přál, aby věci byly jinak,
každému, kdo se někdy cítil slabý, i když byl ve skutečnosti silný,
a každému, kdo byl někdy donucen, aby své vnitřní trápení umlčel.

O autorce

Janina Scarletová je klinická psycholožka a oceňovaná autorka knih Superhero Terapie (Terapie superhrdiny), Therapy Quest (Hledání terapie), Super-Women (Superženy), Dark Agents (Temní agenti), Harry Potter Therapy (Terapie Harryho Pottera) a Supernatural Therapy (Terapie nadpřirozenými jevy). Podílela se také na následujících knihách: Star Wars Psychology, Walking Dead Psychology, Captain America vs. Iron Man Psychology, Game of Thrones Psychology, Star Trek Psychology a Doctor Who Psychology. Kromě toho je dr. Scarletová mezinárodní školitelkou v oblasti terapie superhrdinů. Přednášela na mezinárodních konferencích, včetně ACBS, a také na řadě kongresů věnovaných populární kultuře, kde školila odborníky na duševní zdraví v používání superhrdinské terapie.

Dr. Scarletová absolvovala školení v oblasti terapie přijetí a odhodlání (acceptance and commitment therapy, ACT) přímo u jejích tvůrců Steva Hayese, Kelly Wilsonové a Kirka Strosahla, přičemž dr. Hayes podpořil její první dvě knihy vydané v nakladatelství Little, Brown and Company. Dr. Scarletová často poskytuje rozhovory o své práci a její činnost byla představena v BBC, CBS, MTV News, CW, Huffington Post a dalších médiích. Jako přednášející je také často zvána na konference o popkultuře, včetně festivalů San Diego Comic Con, London Comic Con a dalších, a poskytuje školení a konzultace na mezinárodní úrovni. Je držitelkou ceny Eleanor Rooseveltové za lidská práva, kterou jí udělila United Nations Association of the United States of America za její práci na terapii superhrdinů.

O knize Naučte se přijímat věci,
které nemůžete změnit

„Tato mimořádně dobře napsaná kniha vás uchvátí od prvních stránek a provede vás prožitky souvisejícími s některými z nejbolestivějších životních okamžiků. Zabývá se onou základní otázkou, které se všichni bojíme, ale možná si ani neuvědomujeme, že nad námi visí, dokud nám život nevstoupí do cesty: co má člověk dělat, když nic z toho, co dělá, nestačí. Zde je začátek odpovědi: přečtěte si tuto vlídnou, silnou a velmi moudrou knihu.“

– Steven C. Hayes, Ph.D., tvůrce terapie přijetí a odhodlání a autor knihy A Liberated Mind: How to Pivot Toward What Matters (Osvobozená mysl: Jak se nasměrovat k tomu, na čem záleží)

Úvod

Na to, jak být člověkem, neexistují žádné příručky, alespoň ne oficiální. S tím, jak dobrodružstvím, jemuž se říká život, proplout, si většina z nás musí poradit sama. Ti, kteří se pokusili vyhledat pomoc nebo podporu u druhých, se možná setkali s ostrým odsouzením, stigmatizací nebo kritikou.

Ještě horší je, když kolem sebe vidíme lidi, kteří, jak se zdá, všechno zvládají levou zadní, zatímco pro nás je problém už jen ráno vstát z postele. Můžeme si myslet, že jsme jediní, kdo prochází těžkým obdobím. Můžeme se také mylně domnívat, že prožívat depresi, úzkost, trauma nebo jakoukoli jinou duševní nebo fyzickou bolest znamená, že jsme „slabí“. Pravda ale je, že utrpení není slabost, je to základ, díky němuž můžeme objevit svou vnitřní sílu.

Jsem klinická psycholožka a mou největší vášní je pomáhat lidem naučit se různé způsoby zvládání psychických potíží. Jako někdo, komu často říkali, že musí „být silný“, a vyvoláváním pocitu studu se ho snažili dotlačit k tomu, aby se úzkostně nebo sklíčeně necítil, jsem se na vlastní kůži přesvědčila o škodlivých účincích potlačování emocí a o tom, že takové vyhýbání se emocím může mít za následek významné zhoršení příznaků.

Při práci s klienty využívám intervenci zvanou terapie přijetí a odhodlání (acceptance and commitment therapy, ACT). Cílem ACT je naučit se vědomě přijímat to, co je mimo naši kontrolu, a zároveň žít smysluplný život v souladu s našimi nejhlubšími základními hodnotami.1 Tato terapie se osvědčila při léčbě depresí, úzkostných poruch, posttraumatické stresové poruchy, chronické bolesti a dalších chronických onemocnění, závislostí a mnoha dalších poruch.2

Co je přijetí

Podstatou ACT je schopnost přijetí. Mnozí lidé asi od druhých slyšeli, že emoce musí potlačovat a vyhýbat se jim, že se mají „soustředit na to pozitivní“. Přijetí se týká ochoty čelit emocím a událostem v životě, které nemůžeme změnit, a zpracovat je. Přijetí může například znamenat ochotu zpracovat bolest z prožitého traumatu nebo úzkost z nejisté budoucnosti, a díky tomu žít plnohodnotný a smysluplný život. Přijetí může také znamenat věrnost sobě samému namísto snahy vyhovět přežitým a absurdním společenským očekáváním. Přijetí je v podstatě způsob, jak poznat a posílit sebe sama.

Jak si z této knihy odnést co nejvíce

Kniha je rozdělena na dvě části. V té první si probereme, co je a co není přijetí a proč je důležité. Popisuji zde také své vlastní zkušenosti s jeho nácvikem a příklady z klinické praxe u osob, které se s přijetím potýkaly. Povím vám i o jejich následné cestě k jeho osvojení.

Druhá část knihy se zaměřuje na nácvik přijímání. Projdeme si v ní konkrétní cvičení a naučíme se, jak zvládnout některé potíže, které se na této cestě mohou objevit.

Abyste si z této knihy odnesli co nejvíce, nejužitečnější bude přečíst si jednu nebo dvě kapitoly týdně a pak věnovat čas zpracování přečteného. Některým možná přijde vhod zápisník nebo deník, do kterého si budou během četby zapisovat své myšlenky a různá cvičení uvedená v této knize. Někdo si knihy tohoto druhu čte rád o samotě, zatímco jiný dává přednost čtení v rámci čtenářského klubu nebo se svým terapeutem. Mnoha lidem pomáhá, když o tom, co jim jednotlivé kapitoly přinesly, diskutují, nebo když si své úvahy zapisují do deníku.

Ve světě, kde většina z nás cítí nesnesitelný tlak na to, aby se přizpůsobila očekáváním druhých, se zkuste vydat po své vlastní cestě. Máte právo na své pocity a zážitky a můžete jít svým vlastním tempem. Dýchejte. A tlak? Na ten zapomeňte. Děkuji za to, jak jste úžasní.

1 Hayes a kol., 2011.

2 Dindo a kol., 2017.

ČÁST PRVNÍ
PŘIJETÍ, VYHÝBÁNÍ
A VŠECHNO MEZI TÍM:
OTÁZKY „PROČ?“ A „CO?“

KAPITOLA 1
Paul

Vzpomínám si, že když jsem Paula uviděla poprvé, napadlo mě: „Bože, ten je úžasný!“ Druhá věc, která mě napadla, byla: „A nejspíš je taky dost nafoukaný.“

Bylo mi patnáct a s Paulem jsme měla rande naslepo, do kterého mě navezla jedna z mých spolužaček. Ráda se totiž pyšnila tím, že je neoficiální školní dohazovačkou. Paulovi bylo sedmnáct a byl už na vysoké, když o rok dříve dokončil střední školu. Byl prostě geniální.

Nenáviděla jsem ho.

Alespoň na chvíli.

Upravené vlasy mu sahaly po bradu. Pod černou koženou bundou nosil tmavomodrou košili a džíny mu padly jako ulité. Vysoké lícní kosti mu dodávaly na přitažlivosti a zároveň i na distingovanosti.

Díval se na mě tím odzbrojujícím způsobem, když se na vás někdo opravdu dívá, jako by v tu chvíli nebo v daném vesmíru nikdo jiný kromě vás neexistoval. Usmál se a mně radostí poskočilo srdce, až mi z ruky vypadla učebnice matematiky. Oba jsme se pro ni sehnuli a naše oči se znovu setkaly.

Usmála jsem se a doufala, že si nevšiml, jak se červenám. Opětoval můj úsměv a zvedl knihu, aniž by ze mě spustil oči. Podal mi ruku, aby mi pomohl vstát, což bylo dobře, protože jsem začínala cítit slabost…

„Ty jsi z Ukrajiny, že jo?“ Jeho oči se dívaly přímo do mých. Pokaždé, když se usmál, se mu kolem nich vytvořily drobné vrásky a já se přistihla, že se znovu usmívám.

„Ano.“

„Jaké to tam bylo? Muselo to být těžké. Prý i dlouho po druhé světové válce se tam lidi měli moc špatně, a ani dnes to asi není jednoduché.“

Jeho vlídně a ohleduplně položená otázka, plná soucitu, mi vehnala slzy do očí. „Bylo to… no ne moc lehké…“

„To si umím představit. Právě totiž na univerzitě studuju ruské dějiny.“

S každou novinkou, kterou jsem se o něm dozvěděla, se moje předsudky rozplývaly. Zjistila jsem, že jeho rodina emigrovala do Spojených států z Řecka, když byl ještě malý. Pochopila jsem, že za tmavomodrou košilí se skrývá paleta umělce. Úhledně učesané vlasy zakrývaly nadanou mysl, která sdílela mou lásku k historii. Pod drsnou koženou bundou se ukrýval chlapík, jehož rodina po přistěhování z jiné země zažila mnoho těžkých chvil, stejně jako ta moje.

Ujít šest bloků nám trvalo čtyři hodiny… Byla to procházka, ze které se zrodila láska jako z filmu… Moje rodina byla zpočátku proti. Pocházím z tradiční židovské rodiny a otec s matkou nebyli zrovna nadšení z toho, že chodím s vysokoškolákem pravoslavného vyznání. Ale časem si svým úsměvem mé blízké získal. Zvali ho i na rodinné akce – narozeniny, svátky a svatby.

Dva dny před svatbou mého bratra musel Paul se svým otcem kvůli naléhavé rodinné záležitosti odletět na Floridu. „Zavolám ti, až dorazím. Mám tě rád,“ byla poslední slova, která mi řekl.

O několik dní později mi zavolala jeho sestra: „Paula srazilo auto… Je mrtvý… Je mi to moc líto.“

Položila jsem telefon a sesula se po zdi, zatímco srdce mi bušilo rychlostí pěti set úderů za minutu a snažilo se uniknout do jiného světa, takového, kde on ještě existoval. Tam, kde jsem stále ještě mohla cítit jeho věčně studené ruce ve svých. Tam, kde jsem cítila tlukot jeho srdce, když jsem si položila hlavu na jeho hruď.

Připadala jsem si ochromená. Cítila jsem se zdrceně… Ale nejen to. Měla jsem pocit, že ze mě nic nezbylo. Svět mi připadal příliš velký, prázdný. Příliš prázdný na to, aby mohl existovat.

Tam venku se lidé usmívají, užívají si zimní dovolenou a zkrátka vypadají, jako by o ničem neměli ani tušení.

Vzpomínám si, jak jsem si říkala: Jak mohou být v takové chvíli tak šťastní? Copak nevědí, že umírám? Copak nevědí, že on je mrtvý?

Chtěla jsem křičet, ale žádný zvuk jsem nevydala.

Následující dny mám jako v mlze. Bratr mi volal z líbánek. Nepamatuji si, že bych s ním mluvila, ale vím, že to tak bylo. Rodiče, moji židovští rodiče, mě vzali do řeckého pravoslavného kostela, abych svým způsobem uctila Paulovu památku.

Moje tělo mi připadalo těžké a prázdné zároveň. Měla jsem pocit, jako by mě někdo opakovaně mlátil pěstí do břicha. Jen jsem zírala do stropu na prasklinu ve tvaru motýla a přála si, abych našla odvahu zemřít. Dvakrát jsem zavolala Paulově sestře, abych se přeptala, jak na tom je, což byly jediné telefonáty, na které jsem našla sílu. V obou případech, kdy se mi jí podařilo dovolat, plakala. Říkala, že je pro ni příliš těžké mluvit o tom, co se stalo. Když jsme zavěsily telefon, cítila jsem se ještě zbytečnější a zlomenější než předtím.

Když jsem se po několika týdnech vrátila do školy, připadala jsem si jako v nějakém krutém snu. Nic se mi nezdálo skutečné. Všechno bylo jako v mlze, rozervané mezi jednou a druhou realitou. Pohybovala jsem se zpomaleně, jako v nějakém nezávislém filmu, kde se všechno kolem mě hnalo trojnásobnou rychlostí. Když jsem přišla na hodinu literatury, cítila jsem, jak ze mě vyprchávají poslední zbytky sil, a zhroutila se na židli.

„Kde jsi proboha byla?“ ozval se za mnou Kellyin chraplavý hlas.

Pomalu jsem se otočila a uvažovala, jak jí to říct.

Paula znala, ale nebyla jsem si jistá, jestli ví, co se s ním stalo. „Paul odjel na zimní prázdniny na Floridu. Srazilo ho auto… zemřel,“ vypravila jsem ze sebe a snažila se polknout velký knedlík v krku.

Kelly se na mě podívala s hlavou nachýlenou k rameni a tvářila se překvapeně i zmateně zároveň.

Po chvíli přemýšlení řekla: „Hmm… to přece ne, on neumřel. Zrovna včera jsem ho viděla na Páté avenue. Vedl se s nějakou holkou, držel ji kolem ramen. Byla s nimi i jeho sestra a její přítel. Předpokládala jsem, že jste se rozešli. Vlastně jsem ti kvůli tomu chtěla zavolat.“

KAPITOLA 2
Nejednoznačné ztráty

Dodnes nevím, co bylo vten okamžik horší – jestli to, že jsem si myslela, že můj první kluk je mrtvý, nebo to, že se svou sestrou zosnovali bizarní plán, jak předstírat jeho smrt, aby mohl chodit sjejí nejlepší kamarádkou. Obě varianty ve mně vyvolávaly pocit, jako bych se dusila, jako bych se topila vřece, kterou nikdo jiný nevidí. Od vzlykání mě bolely plíce aještě víc než dva roky poté umě přetrvával nezájem ocokoli.

Během následujících šesti měsíců se mi zhoršil prospěch. Zjedničkářky jsem se dostala sotva na trojky, protože udělat úkol pro mě bylo jako vyběhnout kopec sbatohem plným balvanů, které mě tlačí na hrudi.

Když jsem si myslela, že Paul je mrtvý, všichni kolem mě, rodina ablízcí přátelé, mě podporovali adávali na mě pozor. Truchlila jsem abylo mi také dovoleno truchlit.

Když jsem se dozvěděla, že zpráva ojeho smrti byla lež, inadále jsem truchlila, ale nebyla jsem si jistá proč. Cítila jsem žal nad vztahem, který jsme už neměli. Truchlila jsem nad tím, že mi vstoupil do života. Truchlila jsem nad tím, kým jsem byla předtím. Ale nerozuměla jsem tomu.

Když jsem svým blízkým přátelům arodině řekla, co udělal, jejich empatie se rychle proměnila vezlost, ato nejen vůči němu, ale také vůči mně.

„Už se na něj vykašli. Nezaslouží si, abys kvůli němu brečela.“

„Proč, prosím tě, brečíš? Vždy ani neumřel.“

„No aco? Lidi se přece rozcházejí. Už se přes to přenes!“

Jejich komentáře mi kničemu nebyly. Naopak jsem se kvůli nim cítila ve své bolesti ještě osamělejší.

Tehdy jsem ještě nevěděla, že zármutek můžeme prožívat, ikdyž nám nikdo neumře. Můžeme truchlit kvůli změně ve vztahu či změně našich schopností, kvůli ztrátě zaměstnání či přátelství, kvůli milované osobě, která se potýká se závislostí či jinou nemocí, přičemž všechno vnás může vyvolat pocit, jako by zemřela část nás samých. Této ztrátě se říká nejasná nebo nejednoznačná ztráta.

Je to taková ztráta, která je někde „mezi“ (například mezi nemocí asmrtí nebo mezi zlomeným srdcem aodpojením), aproto člověku neumožňuje takové uzavření, jaké je potřebné kuzdravení.3 Nejednoznačná ztráta je také považována za jednu znejvíce stresujících druhů ztrát, ato zejména ztoho důvodu, že se vymyká běžně chápaným definicím zármutku, aproto ne vždy umožňuje prožít obvyklé rituály truchlení auzdravování. Ztohoto důvodu pak může být složité zármutek zpracovat – nejsme ho schopni pochopit, nejsme schopni mu porozumět, aproto se zněj nemůžeme uzdravit.4 Jinými slovy, truchlíme nejen tehdy, když nám někdo zemře, ale také tehdy, když máme pocit, že umíráme my sami. Ačím osamoceněji se ve svém zármutku cítíme, vtom zmatku, který taková ztráta přináší, tím důrazněji aintenzivněji se tato ztráta může projevovat.

Výzkum týkající se nejasné ztráty není nový. Začal koncem osmdesátých let 20. století azabýval se rodinami postiženými válkou, zejména těmi, jejichž členové byli pohřešováni. Předmětem výzkumu byli také lidé, unichž se náhle objevilo chronické onemocnění nebo postižení, ati, kteří zažili přírodní katastrofu, ztrátu zaměstnání nebo ztrátu nějaké významné příležitosti. Mezi další druhy nejasných ztrát patří rozvod, odhalení milostného poměru či jiné formy podvádění5, stejně jako potrat, neplodnost anebo imigrace.6

Některé nejednoznačné ztráty lze zařadit do jedné ze dvou kategorií. Vprvní kategorii se může jednat onáhlou fyzickou nepřítomnost, například vpřípadě pohřešovaných osob či tzv. ghostingu, kdy se dotyčná osoba beze slova vypaří azcela přestane komunikovat, nebo jiných typů fyzického zmizení. Vdruhé kategorii může být dotyčný přítomný fyzicky, ale nepřítomný psychicky. Kdruhému typu nejasné ztráty může dojít například tehdy, když nás náš přítel, rodič nebo partner psychicky týrá nebo je pro nás citově nedostupný.

Někteří lidé mohou tento druh ztráty zažít, jestliže vjejich vztahu nastane změna, například když se ublízké osoby rozvine vážné onemocnění, jako je rakovina, Alzheimerova choroba, závislost nebo těžká deprese.7 Mezi další příklady patří změna ovlivňující, kde aským budeme bydlet, například vpřípadě rozchodu nebo rozvodu.8 Udětí, které přecházejí zjedné pěstounské péče do druhé, je větší pravděpodobnost, že budou vykazovat příznaky posttraumatické stresové poruchy (PTSD) anejasného zármutku, než děti, které prošly menším počtem pěstounských rodin.9

Nejednoznačná ztráta se může týkat člověka, předmětu, zážitku nebo události.10 Například vpřípadech únosů dětí mohou rodiny po svých dětech pátrat roky, aniž by věděly, zda nad zmizelým potomkem truchlit nebo jak truchlit. Tito lidé si to často vyčítají acítí se příliš bezradní, než aby dokázali jít dál. Vpřípadě potratu nebo neplodnosti může být zdůvodu nejasnosti této ztráty truchlení náročné. Vtakových situacích mohou být spouštěčem otázky týkající se samovolného potratu či neplodnosti, například kolik má člověk dětí nebo kdy by se měl odítě znovu pokusit.11

Řada lidí bohužel asi netuší, jak podpořit někoho, kdo právě prožívá jakýkoli druh traumatické ztráty, zejména tu nejednoznačnou. Někteří nabízejí špatné rady, jako například „zkus se soustředit na pozitivní věci“ nebo „musíš se přes to přenést“ či „ale aspoň jsi zdravá“.

Ikdyž to člověk, který nám něco takového říká, nejspíš myslí dobře, vnás to může vyvolat pocit, že „se takhle cítit nesmím“, „moje pocity jsou nepřijatelné“ nebo „svoje pocity nesmím sdělovat ostatním“.

Mnozí znás byli možná vychováni vpřesvědčení, že bychom měli mít pod kontrolou to, co děláme, jak myslíme, jak se cítíme aco se nám děje. Tomuto přesvědčení se říká iluze kontroly.

Vněkterých situacích určité věci pod kontrolou mít můžeme. Například to, co si oblékneme, zda se nasnídáme nebo ne akolik informací se rozhodneme někomu svěřit. Iluze kontroly však předpokládá, že bychom měli být schopni kontrolovat vše, co se nám děje, ataké vše, co si myslíme aco cítíme. Žít pod vlivem iluze kontroly anásledně pochopit, že nad averzivními nebo bolestnými následky traumat kontrolu nemáme, je deprimující zjištění, které bohužel může potenciálně vyústit vposttraumatickou stresovou poruchu, depresi či jiné duševní potíže.12

Podíval se na mě.

Pak se mezi námi na dlouho rozhostilo ticho.