Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

David Chyšecký

Alkohol, alkoholik, Apolinář
Cesta tam a zpět

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 8631. publikaci

Odpovědná redaktorka Jana Žofková
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Ilustrace David Chyšecký
Počet stran 192
První vydání, Praha 2022
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2022
Cover & Layout Design © Eva Hradiláková, 2022

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-6617-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-6616-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-3802-9 (print)

PROLOG

David je abstinující alkoholik. Chlap v nejlepších letech, vlasy a vousy prokvetlé, tvář okřesaná osudem. Má vlastní projektový ateliér a učí na vysoké i na VOŠce. Aktuálně, v reakci na potřebu změnit po léčbě zaměstnání, zakládá poradenskou firmu. Měl za to, že už ho moc věcí nepřekvapí. Má leccos odžito a vybudovanou určitou pozici. Design brýle už mu nevadí, zvykl si. Potrpí si na pohodlné, kvalitní oblečení. Jako celá řada jeho vrstevníků marně bojuje s nadváhou. Bříško už nezamaskuje. Typický knedlíkový profil mužského z máminy strany. Rád se dobře nají. Některé ženy o něm tvrdí, že má charisma, studentky a studenti, že je vtipný a při výuce je s ním legrace. Snaží se být přísný, ale laskavý. Jeho sarkastický humor umí být někdy pěkně sžíravý. Život ho naučil, aby, když je potřeba, dokázal ostře říznout. Ale většinou je hodný, a i to se ukáže jako problém…

JAK TO ZAČALO?

Dětství astřední škola

Babička zmatčiny strany, věřící, si moc přála, aby dostal biblické jméno. Táta byl voják zpovolání, máma technická úřednice. Oba ze tří dětí. Tudíž rozsáhlé příbuzenstvo, řádově ke stovce lidí. Ztátovy strany měli amají kladný poměr kalkoholu prakticky všichni, od kolébky. Jeho maminka často říkala: „Prokletí tohodle rodu je alkohol.“ Kouzlo nechtěného je, že babička pracovala jako ošetřovatelka vDobřanech iv Bohnicích, v„blázinci“. Měla to zprvní ruky. Až vléčbě ho napadlo: Jak se asi chovala kpacientům? Dříve se alkoholismus léčil na psychiatrii. Rodinný kruh se tím uzavřel.

Zmáminy strany to bylo klidnější. Ale její tatínek si také rád příležitostně přihnul. Celý život pracoval jako špičkový obráběč kovů ve Škodovce. Jeho historky osabotážích za války jako děti hltali.

Varmádě se pilo tradičně. Tátu semlel zejména srpen 1968, okupace. Pracoval ve vysoké funkci. Nesouhlasil se vstupem vojsk. Nešel sice na hodinu, ale oto to bylo horší. Vojenské prověrkové komise. Ponižování od průměrných, kterým to pak dali vdalším kole sežrat ti podprůměrní. Těžké období ipro jejich rodinu. Lékem byl kromě jiného alkohol. Táta začal častěji chodit do hospody. Vypracoval se na úspěšného sběratele pivních tácků.

Školu začal David navštěvovat na Slovensku, kde ho děti často šikanovaly. Ani tam se jinakost neodpouštěla. Doma mluvil česky, ve škole slovensky, což mu ze začátku moc nešlo. Absurdně právě tady se poprvé setkal se závislostí. Vzpomínal, jak mu maminka vyprávěla, že sousedky běžně uspávaly malé děti odvarem zmakovic. Vté době tam oproti Čechám panovaly ještě velké rozdíly vživotní úrovni. Patřil do dobře situované rodiny sautem, což byla naprostá rarita. Když se kluci začali při běžných hrách nudit, sjednotilo je heslo „Bitě čechůna“. Ve škole ina dvoře ubaráku. To nemá odžito zřejmě dodnes. Ještě pořád má občas tendenci pasovat se do pozice „advokáta chudých“. Na vojně, už „sfrčkami“, mazáctví ašikanování nemilosrdně potíral. Dodneška se diví, že bez následků. Ale naučil se tam jednu věc – že pokud někomu vyhrožujete, tak aby to mělo smysl, musí být přesvědčený, že výhrůžku bez váhání splníte.

Na druhém stupni základky ina průmyslovce, už vČechách, byl jen maličko lepší průměr. Fakultu končil mezi čtyřmi nejlepšími vročníku, jako architekt. Coby školák sice chodil se džbánkem pro pivo, ale jeho hořká chuť mu dlouho nic neříkala.

První intenzivní zkušenost salkoholem, vdeváté třídě, zůstala dlouhá léta ojedinělá. Nejdříve po škole, tajně ve třech, vbytě spolužáka, láhev albánského koňaku ztatínkova sekretáře. Kulturní vložkou byla sada ženských aktů koupená vtrafice. Odvaha komentářů rostla smnožstvím požitého alkoholu. Pěkně se zkoulovali. Domů se připlížil až večer, táta utoho naštěstí nebyl. Máma byla hodná, tolerantní.

Potom třídní mejdan na závěr devítky. Opět uspolužáka vbytě. Rozbili prasátka. Kluci chodili nakupovat točené do prádelního hrnce. Pinkla se většina třídy. Ita spořádaná děvčata „smašlemi ve vlasech“. Nosily se minisukně, ale ito málo textilu některým spolužačkám překáželo. Tehdy ještě neexistoval internet, takže to byl pro některé stydlivé chlapce první on-line zážitek umocněný alkoholem.

Na střední pak přišly tradiční chmelové brigády, kdy se víc hasilo sucho. Samozřejmě tajně. Hlavně na diskotékách akoncertech, které pořádalo JZD. Do třídní hospodské party nikdy nezapadl. Nejbližší osvěžovna byla přes ulici, oblíbené napajedlo. Protřelejší spolužáci se občas potkali ujednoho stolu svyučujícími, aby si doplnili mezery ve vzdělání. Byla to doba mániček, kristusek, amerických bund aodrbaných džínsů. Ale také Charty 77. Aprvního úmrtí spolužáka. Předávkoval se čikuli. Levná droga, běžně dostupný čistič skvrn zdrogerie. Dýchalo se zigelitových pytlíků.

Repete si dal po maturitě. Ani neví, jak se zvečírku ve známé pražské vinárně na Starém Městě kránu dostal domů. Dodnes si vzpomene pokaždé, když jde kolem. Pozvání přijalo několik profesorů. Příležitost poznat je zdruhé strany. Tuny pražených slaných mandlí. Zvracel hned po odchodu. Bylo mu hodně, hodně blbě. Víno dlouho potom moc nemusel.

To léto po maturitě strávil ubabičky adědy zmáminy strany. Státou adalšími příbuznými nahazovali celý týden novou fasádu na štítu do ulice. (Táta byl kromě jiného vyučený zedník.) Po vztyčení glajchy je děda za odměnu pozval do města do pivovarské restaurace. Byl horký srpnový den. Žízeň jako trám apocit dobře odvedené práce. Dospělí ho brali jako sobě rovného. Ten večer si zlepšil traťový rekord na dlouho nepřekonaných sedm piv.

Zážitky zvysoké

Vejška byla náročná, byť ji dělal levou zadní, tedy kromě matiky. (Už na průmyslovce měl vždycky spolehlivě čtyřku.) Vzhledem ktátově politické minulosti se na školu dostal protekcí. Jiná šance nebyla. Au zkoušek musel být mezi nejlepšími. Jen talent nestačil. Celé měsíce dřel několik hodin denně kreslení.

Na vysoké škole se pilo běžně, celkem střídmě. Jedině exkurze, výměnné pobyty akongresy ve spřátelených zemích RVHP byly mokřejší. Průtrž se strhla pravidelně ve velké zemi na východě. Tam tekly vodka išampáňo proudem. Tehdy to nikomu nepřišlo divné.

Vrepublikách střední Asie to byla hygienická nutnost, jinak člověk neunikl střevním potížím. Kdo nepil, běhal. Prostě jiný kulturní okruh iklima. Na Ukrajině av Bělorusku zase panovala vdobě jejich návštěvy velká vedra. Po Minsku aKyjevu si vzpomíná na extrémní zážitek vOděse. Politické vedení zájezdu (což byla tehdy běžná praxe) rozumně zrušilo naplánovaný program, prohlídky muzeí apamátníků. Váleli se tedy celé dny na plážích městské kolonády. Silné ovocné víno ve flaškách od okurek chladili vmokrých novinách vpísečných záhrabech. Rozpálená těla posílená alkoholem podléhala běžným prázdninovým touhám. Polovinu výpravy tvořily budoucí učitelky z„pajďáku úkáčka“. Vzájemně se postarali okomplexní edukaci. Děvčata zoboru literatura/ruština je na oplátku obdařila znalostí mnoha slangových výrazů.

Jednou měli dohodnuté oficiální setkání smístními studenty. Ve školním klubu na pobřeží. Večer příjemně plynul. Naučili je pít mimořádně zrádný „ruský trojboj“: vodku smíchanou sgriotkou azalitou šampaňským. Věci vzaly rychlý spád. Už před půlnocí se všichni spontánně bez plavek za svitu měsíce koupali vpříboji. Na obzoru blikala jen poziční světla kotvících lodí. Logickým pokračováním byla atomizace podroušené společnosti svyužitím plážových lehátek. Písek škrábe. Příležitost osvojit si činnosti avýrazy, které jsou ve slovnících popsány jen spoře. Jiná země, jiný mrav, bezstarostné mládí.

Při pětitýdenním prázdninovém výměnném pobytu ve Vilniusu, vLitvě, se zodpovědně rozhodl zapracovat na své ruštině. Bydleli na sídlišti. Domovem se jim staly učebny základní školy přehrazné jen prostěradly. Pár skříněk, vojenské kavalce. Přes den pracovali na stavbě. Zkaždého státu východního bloku deset studentek astudentů. Seznamovací večírek si organizovali spontánně sami. Po uvítací ochutnávce, důkladně posíleni, uspořádali na chodbách školy vodní bitvu. Chodby umožňovaly obíhačku. Ti bystřejší se spomocí saponátu klouzali vmoři pěny jako na sněhu. Výhodou se ukázalo minimum oblečení. Atak hned na začátku mohli ocenit, že iv zemích RVHP jsou pěkná děvčata. Napráskaly je babky uklízečky, přivolaný správce málem dostal infarkt. Aspoň dopředu viděl, co ho čeká. Tenkrát ho ukecali jen zázrakem, stavba neplnila termíny, potřebovali je.

Vysokoškoláci zVaršavy byli ve dne vnoci přilepení utranzistoráku. Právě začaly polské události, tak snimi moc velká sranda nebyla. Ale byl to jediný zdroj informací. Místní cenzura nic nepustila. Spolužáci každý večer pokračovali vtestování dovezených alkoholických nápojů kolegů zjiných zemí arepublik. Občas byli nepoužitelní. Dodnes na to při posezení súsměvem vzpomínají. Rusové je naučili tvrdej zajídat sušenou rybou. To pomáhalo ustát ivysokou zátěž.

David se často trhnul. Párkrát za týden pozval na večeři některé zruských či litevských děvčat. Pro ně byli „chlapci ze západu“. Ceny byly po přepočtu na koruny velmi výhodné, takže finančně nekrvácel. Navíc neměl nouzi. Na fakultě pobíral prospěchové stipendium, pracoval jako pomocná vědecká síla adost peněz si vydělal soutěžemi istudentskou vědeckou odbornou činností.

Stará část Vilniusu připomíná Prahu. Stejně jako jádro Rigy nebo Tallinu, které také navštívili. Byla tam spousta výborných restaurací. Po ruském způsobu se jídlo ipití objednávalo dopředu na celý večer. Ikaviár byl dostupný. Miluje ho dodnes. Stůl zcela zaplnily talířky askleničky. To se mu líbilo. Personál podle oblečení poznal, že je cizinec, navíc už obstojně mluvil. Vodka se objednávala po sto gramech. Závěr večera samozřejmě patřil šampaňskému. Dívky byly vytrénované. Konzumovaly doma, vsouladu smístní tradicí, při každé rodinné oslavě. Cílem bylo hlavně si povídat. Nebránil se, když to přerostlo vněco víc. Ostatně to si mohl vychutnat hned následně dosytosti.

Ke konci pobytu se do Davida jedna dívka zakoukala intenzivněji. Po pár schůzkách ho pozvala na svatbu sestřenice do vsi vzdálené asi sto kilometrů od Vilniusu. Vlesích, poblíž velkého jezera. Ztoho mohl být průšvih. Vté době to nikdo oficiálně nepřiznal, ale cizinci mohli cestovat jen se speciální povolenkou, pověstnou „bumážkou“. Když mu domorodci nevěřili, opakovaně jim to dokazoval upokladen na nádraží. Povinně se předkládaly doklady. Prostě ke koupi jízdenky jen pas nestačil.

Riskl to. Hrozila mu maximálně stížnost na fakultu, což by asi ustál. Spíš se bál, aby nezpůsobil nějaké komplikace té dívce. Zkušenost státovým osudem ho dostatečně poučila.

Předcházela návštěva středostavovské rodiny, kde mu její bratr půjčil sako anevkusnou barevnou kravatu. Na obřad si nepamatuje, na hostinu nezapomněl dodneška. Vesnice uprostřed březových hájů. Veselice vjednoduchém přízemním kulturním domě. Stoly se prohýbaly, zejména pod desítkami pokrmů zryb, naloženou zeleninou akoláči. Zásobování alkoholem mělo takřka profesionální logistiku. Láhví bylo nachystáno jak pro regiment vojáků. Starosta měl volný přístup do specializovaných prodejen súzkoprofilovým zbožím vyhrazeným jen pro stranické funkcionáře. Včetně vybraných druhů jemné vodky, které běžně nebyly na trhu. Přípitek stíhal přípitek doprovázený přáními aprojevy. Pije se zásadně na ex, do dna. Jinak je to urážka hostitele. Prodloužený víkend ubíhal vsilném alkoholovém oparu. Inebohé děti inhalovaly. Vsousedící tělocvičně měla každá dvojice přidělený slamník na noc ik přestávkám pro nabrání dalších sil. Třídenní nonstop oslavu do té doby nezažil. Jeho cesta se prolákla. Dívka vyvázla tak tak, sodřenýma ušima. Málem ji vyhodili zfakulty. Kdoví, kde jí je dnes konec.

Květší konzumaci absurdně vedla ipražská amimopražská soustředění vrámci nácviku spartakiády. Bylo to vroce 1980. Než jít na pár hodin spát, bylo lepší to společně propařit uněkoho vbytě poblíž. Příležitost poznat důkladně studentky iz jiných vysokých škol. Ve svém sektoru před hlavní tribunou cvičili společně sděvčaty ze Suchdola. Oceňovali, že budoucí zemědělské inženýrky měly obstojnou výdrž aprůpravu zdomova. Vesnice se nezapře.

Před vojnou se oženil. Narukoval až sročním odkladem. Byla to velká svatba, desítky hostů, prvorozený syn. Při hostině se táta pochlubil unikátním dárkem. Láhví arménského archivního koňaku, kterou pro tuto příležitost schovával od studií všedesátých letech vMoskvě. Uctil nejbližší rodinu, opravdu laskomina. KDavidovu překvapení byla láhev ik ránu stále zpoloviny plná. Až druhý den otec přiznal, že sčíšníkem dohodl průběžné doplňování tuzemskou náhražkou. Dostalo se na každého avšichni chválili jemnou chuť aaroma.

Vojna

Až vBratislavě ustavebního praporu poprvé pocítil potřebu dát si po ránu vyprošťováka. Pití bylo na denním pořádku. Přes týden hlavně víno aborovička. Pili stylem „carský důstojník“. Večery spivem vblízkých hospodách se nesly vduchu: „Kdo se ráno nestydí, ten se večer nebavil.“

Měl lukrativní zařazení, zástupce náčelníka výstrojního skladu. Klidná pozice vzávětří. Všichni je potřebovali, včetně vojáků zpovolání. Abarterové obchody probíhaly za lahvinky. Pravidelně jednou týdně na celý den vyjížděli do centrálních prádelen vNitře. Pít začínali už dopoledne vprádelně. Vúkrytech, vhaldách balíků prádla, jako ve vatě. Vzhledem khorku byly jejich mladé společnice od kalandrů spoře oblečené vbílém. Vzácné chvíle amožnost spatřit něco, co připomínalo drahý civil. Odpoledne, vpříjemném rozpoložení, kamion vrátili do kasáren. Celá posádka potom stvrzovala přátelství abojového ducha dlouho do noci vmístních hospodách.

Oblíbenou knajpou byl nonstop bar vcentru Bratislavy. Jednou vzimě, nad ránem, zodpovědně vyhodnotili, že jejich stav není dobrým předpokladem pro několikakilometrový pěší pochod do kasáren, atak zavolali dozorčímu útvaru, aby pro ně poslal hotovostní náklaďák. Dozorčí, než aby riskoval mimořádku, auto raději poslal. Nebylo zaplachtované, takže návrat absolvovali vleže na korbě. Dodneška si pamatuje, jaký byl, ipřes množství požitého alkoholu, mráz. Tyhle výstřelky by jim nikde uzápadního vojenského okruhu neprošly. Tam by za to byl zřejmě prokurátor avězení.

Atmosféru uútvaru dobře vystihuje, stroškou nadsázky, ještě následující historka. Kruce měli skladníka, staršího vojáka, drsného východňára od Michalovců. Než odešel do civilu, uláhve borovičky mu řekl: „David, keď si prišel, taký kokot zPrahy, chcel som ťa zabiť. No keď som videl, ako slopeš… ááá, nechal som ťa žiť…“ (slopať znamená slovensky hovorově chlastat).

Před apo listopadu 1989

Povojně se pití srovnalo do přijatelné normy. Měli malou dcerku. Získal zaměstnání vprestižním pražském ateliéru vrámci velkého státního projektového ústavu. Obrovská chuť do práce, místo „pozitivních deviací“, báječní lidé, profíci kolem. Opět nasával plnými doušky… tentokrát ale vědomosti azkušenosti, zejména na stavbách.

Vrámci sociologického fenoménu „odsunutých příležitostí“ se ve volném čase už od vysoké školy věnoval přípravě avedení táborů pro děti. Nakonec vrámci odborů poloprofesionálně. Poprvé přednášel alektoroval.

Vrámci Pražské odborové rady pořádali vrekreačních zařízeních velkých podniků prodloužené víkendy pro oddílové vedoucí. Dnes bychom to nazvali teambuildingem. Obvykle na začátku podzimu. Ve čtyřech dnech vkomprimované podobě simulovali průběh celého tábora. To se bez alkoholu samozřejmě neobešlo. Pamatuje si, že jednou přijelo zpražských fabrik pět autobusů mladých dělníků asekretářek, cestou už důkladně motivovaných. Rozutekli se do okolních lesů dřív, než je stačili přivítat. Rovněž pilně naplňovali odsunuté příležitosti. Až do rána nebyli schopní je dostat do chatiček. První den mohli odepsat. Alkohol dokáže divy. Naštěstí ztoho nebyl průšvih.

Dětské tábory tehdy rozhodně nebyly suché, po večerech, po programu, se hodně pilo. Patřilo to kbontonu.

VSSSR byl naposledy na přelomu října alistopadu 1989. (Svazu už hráli funébr marš. Od roku 1991 je to Ruská federace.) Zájezd pořádala podniková pobočka ČSVTS (Československé vědeckotechnické společnosti). Cílem byly konstruktivistické stavby vMoskvě aokolí. Obchody spotravinami byly poloprázdné – smutný pohled. Probíhala Gorbačovova perestrojka as ní iprohibice. Pít se dalo oficiálně jen vrestauracích ahotelích. Černý trh kulminoval. Vhotelu svodkou čile obchodovaly „děžurné“ (služba) na podlaží. Výměnou za džíny nebo svetry od nás. Kurz nebyl výhodný.

Vprůjezdech lelkovali dobře oblečení seriózní muži snapoleonským postojem – rukou zastrčenou na prsou pod svrchník. Ukazovali jen dva prsty. Signál, že mají vkapse, vpapírovém pytlíku, láhev vodky ahledají druhého, aby ji na ulici cestou zpráce společně vypili.

Po otevření hranic jezdil David na odborné exkurze už jen na západ. Tam, kupodivu, pili civilizovaně. Nálada ve společnosti byla rozjitřená. Netušili to, ale blížil se plyšák. Zvláštní historická doba. Tvořily se dějiny. Každá demonstrace acinkání klíči byly vjeho okruhu podpořeny něčím na kuráž. Začalo se už ráno vpráci, jako doprovod politických diskusí, potom společný odchod do města. Lezavá zima potřebovala potlačit. Bylo to období, které lidi sbližovalo napříč politickým isociálním spektrem. Umožnilo mu to seznámit se scelou řadou chytrých lidí, disidentů.

Táta se vrátil do uniformy, povýšili ho. Vedl rehabilitace předchozím režimem zavržených ze všech odbojů. Skolegy měli silné postavení. Začali hodně pít, na ministerstvu, vpracovní době, ale iv partičkách po večerech. Naštěstí měl dost rozumu adalší generálský post odmítl. To by ho úplně zničilo. Začal se věnovat chalupě, vnoučatům imístním štamgastům. Atak se nikdy nepřehoupl přes vrchol Nohavicova kopce (vysvětleno vDodatcích). To čekalo až na Davida. No, ale ještě je vzáloze mladší bratr, má už dobře našlápnuto.

Další ze zlomových okamžiků jeho života. Vlétě 1990 se na základě konkurzu dostal poprvé na západ. (Do té doby to vzhledem ktomu, že otec byl „osmašedesátník“, nebylo možné.) První výběrové řízení vjeho životě. Zněkolika set zájemců sestavili jedenáctičlenný tým snů. Takřka roční pobyt uvelké stavební firmy vzemi, kde se ke každému jídlu tradičně konzumuje víno. Bydleli vrodinách. Kromě jiného kontakt slidmi zhigh society, ale také první profesionální přednáška sommeliéra, který zásoboval úřad prezidenta.

Kultura konzumace vína, ale itvrdších produktů země. Výroba ispolečenská pravidla. Místní vytáhli každý pátek po pracovní době zkovových registrů láhve whisky ak tomu zobání. Často seděli až do večera. Příležitost ke zdokonalení řeči, ale ineformální poznání dalšího kulturního okruhu. Odborně ho stáž katapultovala do jiného světa, včetně zvládnutí jazyka všech diplomatů. Pro třicátníka poslední šance. Těží ztoho dodnes.

Zralý věk

Potom desítky let všechno vpořádku. Po rozvodu, pár let před Listopadem, se znovu oženil. Bylo potřeba starat se orodinu. Pouze příležitostné pití, společenské, měl za to, že bezproblémové. Ale receptory atělo už byly zřejmě nastartované.

Skolegy založili arozvinuli ve stavebnictví zcela nový obor. Rovněž známou neziskovku. Velmi úspěšně. Začal učit na několika školách, včetně univerzity. Touha předávat, co umí, mladým. Úžasná zkušenost. Oboustranný tok energie.

Vrámci odborných seminářů, konferencí ačlenských shromáždění se vždy naskytla příležitost se napít. Společenské večery arauty byly nedílnou součástí. Nezřídka skolegy mohutně prolévali hrdlo až do rána. Po pár hodinách spánku přednášel nebo celý den moderoval na mikrofon. Nikdy neslyšel uštěpačné poznámky. Za prvé kamarádi akamarádky zmokré čtvrti drží basu. Za druhé se naplnilo jeho rodové prokletí. Už byl na prahu první ligy, aalkohol na něm bohužel nebyl moc vidět. Netrpěl agresivními projevy. Zpětně mu to při společných vzpomínkách po návratu zléčebny potvrzovala řada přátel. Všechno bylo samozřejmě špatně! Opět Nohavicův kopec vpraxi. Jen si to jako drtivá většina alkoholiků nepřipouštěl.

Vté době získali unikátní obchodní kontakt vBělorusku. Velmi movitého soukromého investora, který vtom uměl chodit. Cílem bylo založit společný podnik. Naskytla se šance začít tam projektovat astavět dřevěné domy ve velkém. Podle jejich know-how. Aktuálně tam byl vyhlášen ambiciózní prezidentský plán obnovy venkova. Posílení sociálního bydlení. Ve třech letěli na týden do Minska. Ještě skamarádem, který má obdobnou firmu na Moravě, akolegyní ekonomkou. Program byl nabitý. Obchodní schůzky. Denně pracovní obědy avečeře, intenzivní seznamování se sprostředím. Vpěti šesti obvykle před, při apo jídle vypili dvě až tři láhve vodky, prostě místní standard. Samozřejmě kromě jiného. Zaplať pánbůh za předchozí přípravu. Obstáli se ctí. Asi se není čím chlubit.

Po roce 2010 přichází další nevyhnutelný životní mezník.

Spouštěč

No, apo celou dobu řešil zvýšenou psychickou zátěž stále vydatnějším zaléváním zahrádky. To nemohlo dopadnout dobře. Hm, nedopadlo.

Klíčem je přiznat si závislost

Rozhodnutí nechat se léčit