Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Milan Syruček

Rusko-ukrajinské vztahy

Copyright © Milan Syruček, 2015, 2023

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2023

Redakce Luděk Skok

Odpovědná redaktorka Julie Gonzálezová

Obálka Zdeněk Dušek

Grafická úprava a sazba Ondřej Mikulecký

Vydala Grada Publishing, a. s. v Praze roku 2023

jako svou 8713. publikaci

Grada Publishing, a. s.,

U Průhonu 22, Praha 7

Tisk Tiskárny Havlíčkův Brod

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována a šířena v jakékoli podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele.

ISBN 978-80-271-7084-5(ePub)

ISBN 978-80-271-7083-8 (pdf)

ISBN 978-80-271-5221-6 (print)

Ruská melodie

Svým rozumem jsem stvořil jiný svět,

obrazů jiných skutečnost jsem shledal,

a v řetěz jsem je dohromady zhnět,

dal jsem jim tvář, však jména jsem jim nedal,

když severák pak počal burácet,

nevěrné dílo zhroutilo se, běda!

My sešli jsme se spolu zas.

Jak změnění jsme oba byli!

Ty smutné roky mezi nás

– dílo nezřené – se postavily.

Michail Jurjevič Lermontov, 1829

Během setkání ruského a ukrajinského prezidenta v Minsku dne 24. srpna 2014 byl zaznamenán i tento rozhovor mezi oběma státníky:

Putin: V minulém roce jsme vám dali tři miliardy dolarů.

Porošenko: To jste dali nikoliv Ukrajině, ale Janukovyčovi.

Putin: Nikoliv, dali jsme to Ukrajině, a jestliže z toho něco Janukovyč vzal pro sebe, tak ho za to suďte.

Porošenko: Jak ho můžeme soudit, když jste mu poskytli azyl a nechcete nám ho vydat?

O tři měsíce později sám Vladimír Putin přiznal, že ruské orgány pomohly Janukovyčovi utéct z Kyjeva a skrýt se na Krymu sice ještě v době, než byl tento poloostrov připojen k Ruské federaci, ale to už bylo snadné dostat se na ruské teritorium.

Co se týká uvedených tří miliard, v zásadě se jednalo o půjčku v celkové výši patnácti miliard splatnou v roce 2015. Rusko ji poskytlo vydáním obligací, které odkoupila Ruská banka. První část této půjčky představovalo pět miliard, z nichž byly v prosinci vyplaceny tři miliardy a zbývající dvě měly být předány v lednu, ale pro narůstající neklid v zemi byla tato částka pozastavena. Proto byla v Minsku řeč jen o třech miliardách. Dostala je Ukrajina, nebo Janukovyč?

Rusky řečeno tupik, do češtiny přeloženo: slepá ulička.

V takové slepé uličce je celá rusko-ukrajinská krize.

Tak jsem končil úvod ke knize o rusko-ukrajinských vztazích v roce 2015. Dnes už nehovoříme o krizi, ale o válce, která vzplanula 24. února 2022, kdy ruská vojska napadla Ukrajinu. Mnohé z toho, co jsem uvedl v této knize, se změnilo, proto jsem ji doplnil o nová fakta. Rozhodně o ten hlavní: že se z poměrně napjatých vztahů stala válka. Pravda, už předtím proběhly ozbrojené potyčky zejména v donbaském regionu a na Ukrajinu dopadaly ruské rakety, které si nevybíraly mezi vojenskými a civilními objekty. Ale to nebyl vpád stotisícové armády s celou vojenskou technikou s cílem podmanit si celou Ukrajinu během několika dní, v podstatě ji vymazat z mapy Evropy. Také se zvyšovaly a množily sankce, které postupně zaváděly USA, Evropská unie, Kanada, Austrálie a Norsko od března 2014, například zákaz dovozu potravin, s čímž nesouhlasily Maďarsko, Řecko a Kypr. Sto čtyřiceti devíti ruským představitelům byl zakázán vstup do zemí EU. Sankce se stupňovaly a v jejich důsledku výkon ruské ekonomiky skutečně poklesl o 9 procent. V době, kdy píši tyto řádky, tedy na podzim 2023, se jedná už o jedenáctý balík sankcí. Nepopisuji však jednotlivé akce a boje, například bitvu u Kyjeva, Charkova a o Bachmut, protože mohou, ale nemusí ovlivnit celkový výsledek války a jsem přesvědčen, že je čtenáři sledují v denním zpravodajství médií. Soustřeďuji se spíše na politické akce, které provázejí průběh bojů a snáze unikají pozornosti veřejnosti.

Protože v Rusku neexistuje jiná než vládní propaganda – těch několik nezávislých médií může ovlivnit pouze úzké skupiny intelektuálů v Moskvě a Petrohradě –, je jasné, že drtivá většina obyvatel (i podle průzkumů veřejného mínění organizovaných opozičními silami, které se dotazovaly 20 000 obyvatel) podporuje Putinovu politiku a jeho samého uznává jako skutečného vůdce Ruska, schopného jej uhájit i před silami NATO. Ty se snaží Rusům vnutit svoje pojetí demokracie a svobody, jež Rusové nikdy nepoznali – snad jen kromě půlročního období Kerenského vlády, který v roce 1917 zřídil republiku. V průzkumu, o němž jsem se zmínil, drtivá většina obyvatel chápe demokracii a svobodu v bezplatné zdravotní péči a vzdělávání, zatímco třeba právo demonstrovat uváděli jen 3 procenta respondentů. Největším problémem západních propagandistů je to, že neznají ruskou mentalitu, která je naprosto odlišná. Především je velice patriotická. Je jako matka, která má nezbedného syna, ale nevidí jeho špatné vlastnosti a podporuje ho, protože ,,je to přece můj syn“.

Ruské státní televizní stanice, které sleduje 94 procent obyvatel, podle ruského sociologa Borise Dubina šíří v poslední době „strach z okolního světa, který nerozumí složité ruské povaze“. Z pořadů vyplývá pocit, že Rusové jsou jiní, složitější, lepší, s výjimečnou historickou zkušeností. Putin je pak se svými postoji, které jsou pro většinu ostatního světa nepřípustné, pro Rusy hrdinou. Když tvrdil, že na Ukrajině ruští vojáci nejsou, všichni včetně Rusů podle Dubina věděli, že to není pravda, ale část Rusů to považuje za povolenou a geniální válečnou lest. Pohrdání druhými je vnímáno jako projev hrdosti a nezávislosti svébytného ruského národa. Narcismus ovládá státní, občanskou i vojenskou politiku v Rusku (Narcis je člověk s přehnaným obdivem k sobě samému, často s arogantním vystupováním a nedostatkem pochopení pro druhé, které chápe jen jako nástroje pro vlastní cíle – pozn. aut.).

Historik Alexej Kelin si myslí, že Rusové vnímají více emocionálně než Evropané, což je důsledkem toho, že se jim ještě nepodařilo dohnat Evropu ve všech směrech a zbavit se definitivně následků mongolské nadvlády, o což se snaží od dob Petra Velikého. Ruská elita podle něj byla vždy daleko od poddaných a neexistovala žádná občanská zkušenost, jen v roce 1917 byla procarská elita vystřídána bolševickými demagogy. Mocnáři si od té doby jen udržovali stav okolnostmi vynucené loajality poddaných. Poddanství je přitom voliči vnímáno jako ochranářství a privilegia mocných jako přirozenost. Současný stav voličstvu vyhovuje a jen 20 procent Rusů se účastní politického života.

Ostře se na téma Putinova režimu, potažmo ruské intervence na Ukrajině, vyslovoval Boris Němcov jakožto jeden z hlavních ruských opozičních předáků. Osmdesátiprocentní podporu Rusů Putinovi přikládá tomu, že Putin „Rusům systematicky vymýval mozky“. Vyvolal u nich pocit méněcennosti vůči Západu, nenávist k cizincům, pocit, že je potřeba obnovit sovětské pořádky, a víru, že lze svět ohromit pouze násilím, agresí, silou a strachem. Podle Němcovova odhadu bude Putin krizi na Ukrajině spíše prohlubovat a bude dál investovat do armády.

Na rozmach ruské propagandy v Česku upozornila i BBC. V Česku vznikla velká skupina profesionálně vypadajících zpravodajských webů, které prezentují ruská stanoviska a dávají velký prostor ukrajinské krizi. Mají nepřehlednou vlastnickou strukturu a vyvstává tak otázka, kdo je financuje. Podle těchto webů je například ukrajinská vláda označována jako fašistická a Spojené státy podle nich plánují ovládnout svět. České stránky ruské oficiální zpravodajské služby Sputnik (bývalý Hlas Ruska) uvádí zprávy s titulky jako „Ruská armáda je nejsilnější v Evropě“ nebo „Obama nenávidí Rusko“. Při průjezdu konvoje Američanů přes Českou republiku si ruské televize všímaly jen negativních informací a některé informace naopak zatajovaly.

Evropská unie přišla v březnu 2015 s plánem do června stanovit způsob, jak bojovat proti ruské dezinformační kampani. V lednu 2015 problematiku nebezpečí ruské propagandy probírali na svém setkání ministři zahraničí Evropské unie. Už dříve zazněla možnost vzniku ruskojazyčné televize podporované EU. Diplomaté zdůrazňovali, že je potřeba na ruskou propagandu odpovídat nikoliv vlastní propagandou, ale podáváním kvalitních informací.

Francie oznámila v lednu 2016, že chce sankce v létě podmínečně zrušit. Americký ministr zahraničí John Kerry se už dříve také zmínil o možném zrušení v případě dodržování mírových dohod Ruskem.

Na sankce zavedené Spojenými státy, Evropskou unií, Kanadou, Austrálií a Norskem reagovalo Rusko tím, že těmto subjektům zakázalo do Ruska vyvážet hovězí, vepřové a drůbeží maso, ryby, ovoce, zeleninu, sýry, mléko a mléčné výrobky. Navíc byly ukrajinským leteckým společnostem zakázány přelety nad ruským územím a stejný zákaz byl zvažován i pro letecké společnosti z EU a USA. Už při zavedení zákazu ekonomové počítali s tím, že tento zákaz urychlí inflaci v Rusku. Zákaz dovozu potravin měl trvat jeden rok, výpadek těchto potravin na ruském trhu měl být kompenzován zvýšeným dovozem z Běloruska a z Kazachstánu. Podle některých poslanců strany Spravedlivé Rusko je zákaz dovozu v rozporu s ústavou, a proto podali návrh zákona, který zákaz dovozu potravin ze západu napadá. Za tento návrh byla těmto poslancům vedením strany udělena důtka. Protože Maďarsko, Řecko a Kypr otevřeně nesouhlasí se zavedenými sankcemi vůči Rusku, ruská média uvažovala o možnosti, že by zákaz dovozu potravin z těchto tří zemí mohl být koncem dubna 2015 odvolán. Podle ministra hospodářského rozvoje Alexeje Uljukajeva není možné stanovit výjimky pro jednotlivé země, a proto musí být hledáno řešení, které je v souladu s normami WTO.

Možnost vyjmout Řecko ze zákazu dovozu potravin do Ruska byla naznačena na schůzce prezidenta Putina s řeckým prezidentem Alexisem Tsiprasem, ovšem na tuto návštěvu řeckého prezidenta v Rusku kvůli zlepšení vztahů mezi Ruskem a Řeckem je možné také pohlížet jako na snahu o možné zlepšení řecké pozice při vyjednávání o splácení jejich dluhu. Podle některých analytiků by se tak Řecko mohlo stát ruským trojským koněm.

Z NATO se destabilizačních snah Ruska bojí nejvíce pobaltské státy, které byly půl století součástí Sovětského svazu a mají početné ruské menšiny (Estonsko 25 %, Lotyšsko 27 %, Litva 5 %). Jejich vojenská síla je přitom malá. Příslušníci ruské menšiny v Lotyšsku a Estonsku jsou často v postavení občanů druhé kategorie bez základních občanských práv (tzv. neobčané). Jenom v Lotyšsku žije 300 000 neobčanů a tento jev nemající oporu v mezinárodním právu kritizovalo i parlamentní shromáždění Rady Evropy. O reálné hrozbě pro Pobaltí přitom na konci roku 2014 otevřeně mluvil například Putinův poradce Sergej Markov. Dnes už bývalá litevská prezidentka Dalia Grybauskaitė uvedla, že v případě napadení agresorem je Litva schopná se bránit 72 hodin, což by mělo stačit na to, aby spojenci Litvě přišli na pomoc. Na začátku března 2015 posílily obranyschopnost Litvy, Lotyšska a Estonska Spojené státy, které do oblasti poslaly 3000 vojáků a přes 100 kusů těžké vojenské techniky včetně tanků M1 Abrams, BVP, M2 Bradley a vozidel Humvee. Cílem bylo podle armádního generála Johna O‘Connora odradit Rusko od případných hrozeb v této oblasti. Severoatlantická aliance také hodlá v oblasti vytvořit jednotku rychlého nasazení s 5 tisíci muži a šest velitelských center nejen v Pobaltí, ale i v dalších částech východní Evropy.

6. května 2015 začalo v Litvě vojenské cvičení s názvem Úder blesku. Zúčastnilo se jej 3000 vojáků s cílem odvrátit případný útok ruských neoznačených vojáků a separatistů na nový litevský plynový terminál, budovy místní samosprávy, sklady a letiště podle krymského scénáře. Nadále probíhalo také cvičení Zaibo Kiritis v Lotyšsku se 3000 vojáky včetně amerického 7. pěšího pluku Cottonbaler a americké těžké techniky, která dorazila v březnu. Největší cvičení se konalo v Estonsku, kde cvičilo 13 tisíc vojáků a příslušníků polovojenské Estonské obranné ligy, čtyři americké tanky Abrams a belgická, britská a německá proudová letadla. 4. května 2015 pak zahájilo NATO v Severním moři největší protiponorkové cvičení Dynamic Mongoose. Jedenáct zemí na ně vyslalo 5000 vojáků a námořníků, třináct lodí a čtyři ponorky. Cílem cvičení bylo uniknout odhalení a torpédovat cizí lodě. Mezi účastníky poprvé v historii figurovalo i neutrální Švédsko.

Posílení vlivu Ruska na západě svých hranic se bojí také dosud neutrální členské státy programu Partnerství pro mír Finsko a Švédsko, které začaly v létě 2014 uvažovat o nějaké formě partnerství s NATO. V reakci na to uvedl Sergej Markov, že by Finsko mohlo tímto krokem způsobit třetí světovou válku, a před takovými snahami Finsko nepřímo varoval i ruský ministr zahraničí Sergej Lavrov. Finský prezident Sauli Ninistö přitom novinářům řekl, že by tato země při napadení Ruskem neměla šanci.

Přistoupení Finska a Švédska do aliance NATO vyžaduje jednomyslný souhlas všech členů a tyto procesy byly zahájeny v létě 2022 na národních úrovních. Poslanecká sněmovna ČR přístupové protokoly odhlasovala také s podporou opozice 27. srpna 2022 a krátce nato je podepsal rovněž prezident.

Podle prohlášení premiérů zemí Visegrádské skupiny a některých politologů bylo ruskou anexí Krymu v roce 2014 porušeno budapešťské memorandum. Jako jasné porušení platných dohod toto jednání označili např. lídři států G7. Valné shromáždění OSN přijalo rezoluci, kterou připomnělo povinnost dodržování Charty OSN, co se týká jednoty a územní celistvosti členských států OSN, a upozornilo na bezpečnostní záruky vyplývající z budapešťského memoranda z roku 1994. V listopadu 2016 vydal svou zprávu Mezinárodní trestní soud, který rozhodl, že situace na Krymu je ozbrojeným konfliktem mezi Ruskem a Ukrajinou, který vypukl nejpozději 26. února 2014 vysláním ruských ozbrojených sil na Ukrajinu bez souhlasu ukrajinské vlády. Podle soudu je určujícím faktorem okupace cizího území.

Na sociálních sítích byl Putin v souvislosti s ukrajinskou krizí přirovnáván k Hitlerovi. Ukrajinští aktivisté mu dali přezdívku „Putler“.

V listopadu 2021 varovaly americké úřady Evropskou unii před nezvyklou ruskou vojenskou aktivitou u hranic s Ukrajinou a před možnou hrozbou otevřené vojenské invaze na Ukrajinu. Rusko u hranic do listopadu shromáždilo okolo 90 tisíc vojáků. Američané předali některým evropským partnerům mapy a satelitní fotografie, ze kterých vyplývala oprávněnost amerických podezření. Počty a postavení ruské techniky a vojáků umožňovaly představit si vpád na Ukrajinu ze tří směrů – z Krymu, z Běloruska a z Ruska. Podle amerických informací byly povolány i desítky tisíc rezervistů, kteří by mohli mít za úkol spravovat dobytá území. V takovém rozsahu to přitom byla bezprecedentní akce, která neměla obdoby od dob SSSR a jeho invazí do Československa v roce 1968 a do Afghánistánu. Přípravy spěly k útoku podle odhadu amerických úřadů na přelomu ledna a února 2022. Předtím došlo naposledy k velkým přesunům techniky na ruském území sousedícím s Ukrajinou v dubnu 2021, kdy šlo podle vyjádření ruského ministra obrany Sergeje Šojgu o vojenské cvičení, a jednotky se posléze zase stáhly.

Dne 21. února 2022 však vojenské jednotky Ruské federace vstoupily na území východní Ukrajiny, tj. na území separatistických republik DLR a LNR, a v časných ranních hodinách 24. února 2022 zahájily rozsáhlý útok na Ukrajinu.

Vedle častých ruských útoků na civilní cíle je tato fáze konfliktu doprovázena rozsáhlými krádežemi a ničením ukrajinského kulturního dědictví ze strany ruských vojáků. Válka je vyústěním ukrajinské krize, jejíž podstatou byla otázka zahraniční orientace Ukrajiny a odhodlání Ruska vměšovat se do jejích vnitřních záležitostí. Do nové fáze se válka dostala v únoru 2022, kdy Rusko uznalo obě samozvané republiky a zahájilo invazi na Ukrajinu, částečně i z území Běloruska. Oficiálním cílem invaze je „denacifikace a demilitarizace Ukrajiny“, tedy její přetvoření v loutkový stát dosazením proruské vlády a zbavení možnosti se vojensky bránit dalším intervencím.

Jako následek protestů zvaných Euromajdan byl, z hlediska státoprávní teorie problematickým způsobem, parlamentem (Verchovná rada) sesazen legální prezident Ukrajiny Viktor Janukovyč. Tehdy k sobě svolal prezident Ruské federace Vladimir Putin šéfy ruských speciálních složek a lidi z ruského ministerstva obrany a pověřil je, aby ochránili Viktora Janukovyče před zabitím. Janukovyč vzápětí v druhé polovině února uprchl podle Putinova líčení na svou vlastní žádost s ruskou pomocí na Krym a po několika dnech do Ruska. Usadil se pak v Rostově na Donu.

Nato vypukla předem připravená krize na ukrajinském Krymu a Vladimir Putin svolal v noci z 22. na 23. února 2014 schůzku svých politických a vojenských kolegů, na které jednali až do 7 hodin do rána. Na schůzce Putin rozhodl o tom, že ruské orgány začnou pracovat na „navrácení Krymu k Rusku“. Několik hodin po rozhodnutí anektovat Krym proběhl závěrečný ceremoniál Zimních olympijských her 2014 v Soči, kde Putinovi poděkoval prezident Mezinárodního olympijského výboru Thomas Bach se slovy: „Pomohli jste ukázat tvář nového Ruska: efektivního a přátelského, vlasteneckého a otevřeného světu.“ ČT to komentovala tak, že „nové Rusko“ ukázalo Bachovi anexí Krymu poněkud jinou tvář, než předpokládal. Na medailích, které za to později mnozí dostali, je údajně uveden počátek akce 20. února 2014. Před akcí byl navíc z ruské strany proveden tajný průzkum, při kterém se podle Putina vyslovilo 75 procent obyvatel Krymu pro připojení k Rusku.

26. února uspořádal Medžlis krymských Tatarů shromáždění poblíž budovy Nejvyšší rady Autonomní republiky Krymu s cílem zablokovat a zabránit jednání parlamentu o návrhu referenda o budoucnosti Krymu. Demonstranti Medžlisu vtrhli do budovy Nejvyšší rady Krymu, obsadili část prvního patra budovy a zablokovali tak jednání. Vůdce krymských Tatarů Refat Čubarov během shromáždění řekl, že nedovolí odtržení Krymu od Ukrajiny. Zároveň se zde konalo shromáždění „Ruského společenství Krym“. Mezi účastníky obou shromáždění došlo ke konfliktu, v jehož důsledku bylo zraněno 35 osob a dva lidé zemřeli: muž, který zemřel na infarkt, a žena ušlapaná v tlačenici. 27. února převzali neoznačení vojáci kontrolu nad tímto strategicky důležitým poloostrovem a obsadili budovu parlamentu.

Dne 1. března 2014 odeslal sesazený ukrajinský prezident na útěku Viktor Janukovyč dopis prezidentu Ruské federace Vladimiru Putinovi s prosbou, „aby byly použity ozbrojené síly Ruské federace k nastolení zákonnosti, míru, práva a pořádku, stability a ochrany obyvatelstva Ukrajiny“.

Téhož dne schválil ruský parlament prezidentův záměr nasadit na Krymu ruské vojáky kvůli „potřebě chránit Rusy na Krymu“, což bylo podobné odůvodnění jako v případě ruské invaze do Gruzie z roku 2008, která následovala po vpádu gruzínské armády na území separatistické Jižní Osetie, údajně po provokaci rebelů. Území Jižní Osetie je však pod ruskou kontrolou již od rozpadu SSSR v roce 1991. Podobný důvod je udáván také v úvahách o případné ruské intervenci v Pobaltí.

Po převzetí kontroly nad územím poloostrova Ruskem a po krymském referendu, konaném 16. března 2014, byla doposud ukrajinská Autonomní republika Krym na vlastní žádost anektována Ruskou federací. Vladimir Putin později vydal výnos, kterým ustanovil 27. únor Dnem speciálních sil.

V listopadu 2016 vydal svou zprávu Mezinárodní trestní soud, který rozhodl, že situace na Krymu je ozbrojeným konfliktem mezi Ruskem a Ukrajinou, který vypukl nejpozději 26. února 2014 vysláním ruských ozbrojených sil na Ukrajinu bez souhlasu ukrajinské vlády. Podle soudu je určujícím faktorem okupace cizího území.

O několik měsíců později, když se rozhořela jiná fáze ruské války na východní Ukrajině mezi proruskými vzbouřenci, kteří na území Donbasu vyhlásili nikým neuznaný stát Nové Rusko, a ukrajinskou armádou, překračovali ruští teroristé a neoznačené jednotky s těžkou vojenskou technikou jako posily vzbouřenců nekontrolované hranice Ukrajiny. Pomohli zabránit dobytí měst Doněck a Luhansk ukrajinskou armádou.

Mezinárodní komise vyšetřující sestřelení Boeingu 777 letu MH17 Malaysia Airlines 17. července 2014, při němž zahynulo 298 osob, zveřejnila 28. září 2016 závěry svého vyšetřování, dle nichž byl protiletadlový raketový systém 9K37 Buk, použitý k útoku, na teroristy držené území převezen z Ruska, kam se také po provedení útoku vrátil.

Rusko do oblastí ovládaných separatisty pravidelně posílá konvoje nákladních automobilů se zbožím, což označuje za humanitární pomoc. Někteří komentátoři a ukrajinská strana mají za to, že konvoje slouží také k zásobování povstalců zbraněmi a vojenským materiálem. Na začátku roku 2015 Ukrajina zastavila oblastem ovládaným separatisty dodávky plynu a elektřiny, načež Rusko prohlásilo, že dodávky nahradí ze svých zdrojů prozatím zadarmo.

Podle vyjádření Alexandra Zacharčenka, premiéra Doněcké lidové republiky, byli ruští vojáci, kteří donedávna bojovali na Ukrajině, mimo službu nebo „na dovolené“.

Na přelomu srpna a září došlo podle ukrajinské vlády k rozsáhlé invazi ozbrojených sil Ruské federace na východní Ukrajinu. Vývoj bojových operací obou stran konfliktu a předběžných vyjednávání diplomatů zainteresovaných zemí vedl k tomu, že byl dne 5. září 2014 ujednán a podepsán Minský protokol mezi Ukrajinou na jedné straně a Doněckou lidovou republikou spolu s Luhanskou lidovou republikou na straně druhé, a to za účasti Organizace pro bezpečnost a spolupráci v Evropě (OBSE) a Ruska. Tento protokol obsahoval 12 bodů, z nichž nejdůležitějším bylo okamžité příměří. 10. září prezident Porošenko uvedl, že většina ruských vojenských sil se z východní Ukrajiny stáhla. Příměří však bylo poté oběma stranami konfliktu neustále porušováno. Oficiální postoj Ruska v listopadu 2014 byl, že jeho vojáci na Ukrajině byli na dovolené.

K únoru 2015 neměla podle velitele ukrajinských pohraničníků Viktora Nazarenka Ukrajina pod kontrolou 493 km své státní hranice mezi Ruskem a ukrajinskými územími ovládanými teroristy, čili asi čtvrtinu rusko-ukrajinské hranice. Na dalších 144 km byly podle Reuters za pomoci Evropské unie vyhloubeny protitankové příkopy a na 90 km byly vybudovány ženijní překážky. Oficiální hranice obou států o délce 2295 kilometrů se skládá z 1974 kilometrů pozemní hranice a z 321 kilometrů námořní.

Přes četná různorodá svědectví Rusko svou vojenskou přítomnost a pomoc ruským teroristům od začátku ruské války na Ukrajině popíralo. Světoví politici ji naproti tomu ostře kritizovali, například v souvislosti s porušováním Druhé minské dohody o příměří z února 2015. Často se objevovaly hlasy, že ruští vojáci na Ukrajině jsou jen dobrovolníci, což řekl například i náčelník ukrajinského generálního štábu Viktor Muženko. Dobrovolníky z Ruska, bývalé příslušníky ruských speciálních jednotek, podle šéfa jekatěrinburských válečných veteránů Vladimira Jefimova tajně dopravovaly do Donbasu i ruské humanitární konvoje. Měsíční žold těchto dobrovolníků se v roce 2014 pohyboval od 90 tisíc rublů pro řadové vojáky (39 tisíc korun), důstojníci vydělali 150 až 240 tisíc rublů (až 103 tisíc korun). Kromě peněz byly jejich motivací také dosavadní nuda nebo adrenalin.

Dne 3. března ale popsal těžce popálený ruský burjatský tankista Dorži Batomunkujev na svém příkladu u Debalceva v rozhovoru s ruským opozičním deníkem Novaja Gazeta, jak ruská armáda posílá vojáky na ukrajinská bojiště, aniž by jim cokoliv o Ukrajině řekla. Ačkoliv vojáci od zkušenějších kamarádů vědí, kam jedou, oficiálně je jim sděleno, že jedou na manévry. Před odjezdem podepisují žádost o propuštění z armády, pro úřady jsou tak „na dovolené“. Každý prý může vyslání odmítnout. Před akcí jsou vojáci velmi důkladně cvičeni. Tankisté už ve výchozí stanici zamalují čísla a odznaky jednotky na tancích. Nášivky a identifikační znaky vojáci sundají až na cvičišti. Před hranicí jim jsou odebrány doklady a mobily a přejedou na Ukrajinu. Zraněné odveze sanitka do Rostova na Donu, odkud jsou převezeni do svých domovů jako „náklad 300“, což je ruský vojenský kód pro raněné („náklad 200“ je pro mrtvé).

Podle svědectví separatistů, místních či na Ukrajině nasazených Rusů, jsou na Ukrajinu z Ruska posíláni obyvatelé Sibiře, především právě Burjati. Motivují je hlavně finančně, až nadstandardními platy podle hodnosti. K dubnu 2015 bylo příměří nadále neustále porušováno, když podle OBSE povstalci i ukrajinská armáda běžně používala zbraně, které měly být podle Druhé minské dohody z fronty staženy. Povstalci pokračovali v porušování příměří a užívání těchto zbraní i nadále v květnu. Podle amerického ministra obrany Ashtona Cartera a NATO navíc Rusko připravovalo novou ofenzívu. Podle vrchního velitele NATO v Evropě, generála Breedlova, Moskva v předcházejících měsících do Donbasu přesunula 1000 kusů těžkých zbraní a podle ukrajinského prezidenta čekalo k začátku května 2015 na hranicích 50 tisíc ruských vojáků, na východě Ukrajiny přitom podle něj proti Ukrajině bojovalo na 40 tisíc ozbrojenců a mezi nimi 11 tisíc Rusů. Podle generálního tajemníka NATO Jense Stoltenberga k hranicím i do nitra východní Ukrajiny neustále posílalo Rusko těžkou výzbroj, tanky, dělostřelectvo, munici, systémy protivzdušné obrany a pokračuje s vytrvalým výcvikem. Separatisté podporovaní Ruskem tak podle něj měli kapacity na zahájení nových, překvapivých útoků.

25. listopadu 2015 Rusko přestalo dodávat na Ukrajinu zemní plyn s tím, že chce platby předem. V reakci oznámil ukrajinský premiér Arsenij Jaceňuk několik hodin nato zákaz tranzitních letů všech ruských leteckých společností přes svůj vzdušný prostor, aby bylo zamezeno případným provokacím. Navíc bylo krymskými Tatary a militantními protiruskými aktivisty z hnutí Blokáda Krymu v noci na neděli 22. listopadu sabotováno vedení vysokého napětí na Krym, podle Putina s tichým souhlasem Kyjeva. Bez proudu se ocitla zhruba polovina krymských obyvatel a Rusko dovezlo několik set dieselových generátorů. Ochromeny byly některé podniky na Krymu a školy vyhlásily do konce listopadu prázdniny.

V prosinci 2016 vydala americká technologická společnost CrowdStrike vyšetřovací studii, podle které skupina hackerů Fancy Bear vyvinula malware typu X-Agent pro mobilní telefony Android s názvem Попр-Д30.apk, který umožňoval ovládat telefon na dálku, získávat komunikaci a prostřednictvím GPS zaměřovat ukrajinské dělostřelecké pozice a poskytovat je proruským jednotkám. Studie této bezpečnostní firmy údajně obsahuje silné důkazy, že je skupina napojena na ruské tajné služby. Umožňovala proruské obsluze 122 mm děl D-30 krátit čas potřebný k přípravě palby z minut na desítky sekund. Během dvou let bojů přišlo ukrajinské dělostřelectvo o polovinu své výzbroje a přes 80 procent ztrát způsobily právě houfnice D-30.

V následujícím období se akce násobily, připravoval se skutečný vojenský zásah proti Ukrajině, který začal v ranních hodinách 24. února 2022 a trvá dosud. To však už nejsou ozbrojené potyčky, ale skutečná válka, v níž jde Ukrajině o bytí a nebytí. Nesplnily se Putinovy předpoklady, že ruská vojska zvítězí v řádu několika dní. Zatím Rusku nepomohla ani výměna některých generálů. Naopak se nad Ruskem začaly objevovat ojedinělé rakety a drony, k nimž se však Ukrajina oficiálně nehlásí. Nedovedu zatím podle přístupných zdrojů posoudit, zda se tím Ukrajina snaží přenést alespoň určitou část tíže války na ruské území, či jsou náznaky odporu přímo v Rusku. To už by byla spekulace a já jsem zvyklý držet se faktů. Proto zde ani nezaznamenávám několik pokusů o likvidaci prezidenta Zelenského, ani úvahy a spekulace o možném zhoršování Putinova zdraví a údajných rozporech v ruském generálním štábu o dalším vedení této války. Faktem je, že sám řídil krymskou operaci, jak to i přiznal v hodinovém televizním projevu. Možný vývoj může předběhnout vydání této knihy, ale to už na autorovi a nakladatelství nezáleží.

Tyto řádky jsem dopsal 30. září 2023.

V čem historie promlouvá k dnešku

Bezprostřední rozbuškou konfliktu byl kyjevský Majdan, ale jak to tak bývá, kořeny je třeba hledat hluboko v historii. Není to snadné hledání. Historie vůbec, a zvláště historie obou států, je obestřena mnoha mýty. Využívají a zneužívají se v propagandě za jakékoliv éry, ale nepamatuji se, že by prostřednictvím sdělovacích prostředků někdy probíhala taková „masáž“ veřejného mínění, jaké jsme svědky za současné situace. Přispívá k tomu skutečnost, že spojením psaného, slyšeného a viděného se tento vliv nesmírně umocňuje.

Propaganda místo vědy

Tak účinný nástroj propagandy neměl svého času ani Josef Goebbels, který bez ohledu na to, komu a čemu sloužil, je považován za mistra tohoto oboru. Tak je tomu i během této krize, rovněž bez ohledu na to, kterou konkrétní stranu daného konfliktu máme na mysli. Na všech jejích parametrech probíhá vlastně totéž – polopravdy se vydávají za pravdy, mýty za skutečnost, záleží jen na tom, který hráč konfliktu bere do svých rukou tento snad vůbec nejmocnější nástroj.

Propaganda nespala ani v méně vypjaté době, v desetiletích relativního klidu. A není nic snadnějšího než k jejím cílům zneužít tak křehkou vědu, jakou je historie. Čím starší, tím snadněji je zneužitelná, protože se může opírat často jen o neúplné archeologické nálezy, pověsti, legendy přenášené z generace na generaci a často bez možností je ověřit objektivnějšími zdroji.

Vezměme si za příklad už první z nich, Kyjevskou Rus. Prolistoval jsem snad desítky učebnic a vědeckých studií – ruských a sovětských, ukrajinských i zahraničních, zvláště německých, ale také amerických a kanadských, kde se soustřeďovala silná ukrajinská emigrace. Přirozeně také českých, ať už beru v úvahu předválečné, poválečné, nebo dokonce současné období.

Pro ruské historiky (a to i pro sovětské) je typické dokazovat na příkladu Kyjevské Rusi, že vždy existovala jen Rus, z níž se odvíjely různé národnostní větve, jazykové dialekty, ale jejich základem byla vždy „matička Rus“ a Rusové jako dominující národ. Díval jsem se na jeden z dokumentů připravených ústřední televizní stanicí, v němž se z úst ruských historiků neustále opakovalo: Kyjev jako matka ruských měst, sofijský sobor jako matka ruské pravoslavné církve, Rusové jako původní Slované, z nichž se teprve mnohem později, koncem devatenáctého století, vyvinuli Ukrajinci a sama Ukrajina.

Pro ukrajinské historiky (v době sovětské éry zvláště pro ty žijící v emigraci) byla zase Kyjevská Rus pro přídavné jméno Kyjevská symbolem zrodu ukrajinského státu, který bohužel svou sinusoidu vývoje odvozuje od mocných sousedů, kteří ho vždy chtěli podmanit, či dokonce zahubit.

Západní historici podle svého přesvědčení se buď kloní na tu či onu stranu, nebo se drží víceméně neutrálního středu. Prostě nezkoumají, čí kolébkou byla Kyjevská Rus a proč se nazývala tak, jak se nazývala. Někteří dokonce používají výraz Ukrajina až od vzniku Ukrajinské lidové republiky v čele s Kyjevem a Západoukrajinské lidové republiky s metropolí Lvov od roku 1917, než obě potlačili bolševici a vytvořili v prosinci 1922 Ukrajinskou sovětskou socialistickou republiku.

Jaká je tedy skutečnost, založená na archivních dokumentech (letopisech) a vykopávkách, z nichž nejčerstvější doplnily naše znalosti ještě v uplynulém desetiletí?

Slovo Rus nemělo nic společného s Ruskem, ale bylo skandinávského původu a označovalo severské Varjagy, kteří zde utvořili říši, aby si zajistili obchodní cesty k Byzantské říši. Původem Varjag byl i první Rjurik (u nás se používá také Rurik), zakladatel rodu Rjurikovců, od něhož Rusové odvíjejí počátky vládců ruského státu až do 16. století. Ojedinělé názory odvozují jméno Rus od názvu říček Ros a Rusija, protékajících centrální Ukrajinou, či dokonce od íránského rhos označujícího světlo. Čeští historici, autoři Dějin Ruska vydaných v roce 1995, jednoznačně odvozují název Rus od švédského kmene Rossů, kteří se během času asimilovali, a tak se z Rusů-cizinců stali Rusové-Slované. Spor znovu ožil, když sovětští vědci ve třicátých letech minulého století začali používat výklad Kyjevské Rusi jako počátku ruského státu, s nímž se Ukrajina „znovusjednotila“ v roce 1654, jak o tom svědčily velkolepé oslavy při třístém výročí této události. Samo slovo Ukrajina se poprvé v letopisech objevuje v roce 1187 jako označení pohraničních oblastí této říše.

Ale ani Varjagové nepřišli do pusté, neosídlené země na břehu Dněpru. Obývaly ji různé slovanské kmeny, které tu žily a rozvíjely svou kulturu po tisíciletí.

Čí byla Kyjevská Rus?

Pro náš výlet do historie je důležité, že hovoříme o prapůvodních Slovanech, od nichž se postupně oddělovaly jednotlivé kmeny, aby dále putovaly Evropou a zakládaly nové územní celky. Právem tedy hovoříme o kolébce Slovanů, v níž se ještě nerozlišovalo, kdo je jaké národnosti, tento pojem tehdy ani neexistoval. Možná právě jejich mírumilovnost a zvláštní ustálený způsob života byly důvodem, proč je mohli ovládnout různí kočovníci a posléze i Varjagové, kteří přitáhli ze severu. Můžeme zde hledat také původ Rusů a Ukrajinců, stejně jako Čechů, Slováků, Poláků, Srbů a dalších, ale rozhodně nemůžeme tvrdit, že bezprostředně v nich spočívá původ ruského či ukrajinského státu. Byl by to stejný historický zkrat, jako bychom původ českého státu hledali v keltských sídlištích v okolí Prahy. Vznikl sice na jejich troskách, ale dávno poté, kdy Kelty vystrnadili jiní. Kyjevská Rus sama o sobě nebyla státem, neměla žádnou správní strukturu, administrativu, každý kníže si mohl dělat, co chtěl, kromě jediné povinnosti odvádět Kyjevu daně, a v případě nutnosti měl právo na společnou obranu proti vnějšímu nepříteli.

Ale dodnes je Kyjevská Rus předmětem sporů. V současnosti spíše politiků než historiků, kteří už v podstatě vyčerpali svou argumentační munici, vždyť kromě letopisů se nelze na nic jiného odvolávat. A že se v tomto sporu angažovali mnozí slavní vědci – například světově proslulý astronom, geolog, fyzik, chemik, lingvista, básník a spisovatel Michail Lomonosov v Rusku či Mychajlo Hruševskyj na Ukrajině – ten byl prvním prezidentem Ukrajinské lidové republiky, která vznikla v roce 1917. Je spoluautorem desetidílných Dějin Ukrajiny – Rusi. Po odchodu z vlády pobýval na různých místech, v roce 1920 také v Praze. Připomíná to pamětní deska v Dobrovského ulici. Zemřel v Kislovodsku v roce 1934.

Ruská pravda z roku 1016 také nebyla první sbírkou zákonů ruského státu, ale týkala se svodu zákonů Kyjevské Rusi. Byl by to pro nás jinak zanedbatelný spor historiků, kdyby ruská historická věda zejména posledních dvaceti let (předtím sovětská) z toho nevyvozovala závěr, že právě tam leží kolébka ruského státu a že ukrajinský stát neexistoval, že je to umělý celek, který ani nemá právo na své bytí. Podrobněji se o tom zmiňuje například české dílo kolektivu autorů Dějiny Ruska z roku 1995. Naopak autor úvodní studie a poznámek k Nestorovu Letopisu ruskému Michal Téra vychází ve své knize Vyprávění o minulých letech aneb Nestorův Letopis ruský (z roku 2014) z ruských zdrojů a automaticky považuje Kyjevskou Rus za ruskou. Mimochodem je to druhý český překlad letopisu, ten první pořídil Karel Jaromír Erben v roce 1867.

Nejnovější archeologické nálezy dokazují, že to byla sice pravlast Slovanů, kteří byli nejpočetnější, ale přesto se podřídili sice početně slabším, ale energičtěji vládnoucím Varjagům, které sami pozvali do svého čela. Dokazuje to i nejstarší písemný zápis, letopis Povisť vremennych lit, napsaný v kyjevské Pečorské lávře mnichem Nestorem v roce 1113. Jenže sám letopis se z příkazu knížat Vladimíra II. Monomacha a jeho syna Mstislava dvakrát předělával, originál se nezachoval.

Kyjevská Rus zanikla zcela v roce 1240, kdy Čingischánův vnuk Batú vypálil Kyjev, ale pod vlivem Zlaté hordy se ocitla už století předtím. Bývalá říše dosáhla největšího rozkvětu za Vladimíra Velikého; to sahala od břehů Dunaje k břehům Volhy a na severu k Baltskému moři po Novgorod. Vladimír dokázal zkrotit své bratry a svých dvanáct synů poslal vládnout jednotlivým knížectvím. Dcer měl nepočítaně, stejně jako manželek a milenek. S tím však skončil, když v roce 988 přijal křesťanství a za manželku Annu, dceru byzantského císaře. Z počátku druhého tisíciletí je také proslavený kyjevský chrám sv. Sofie, jejž nechal postavit Vladimírův syn Jaroslav Moudrý. Chrám je považován za otce všech ruských pravoslavných kostelů. Dodnes se vedou spory o přesné datum jeho založení, třebaže se v roce 2011 oficiálně slavilo tisíc let od položení základního kamene. Dnes ho však neuvidíte v původní podobě, několikrát byl poškozen a také přestavován, dokonce v barokním stylu.

Ale totéž se týká i jiných památek. Vezměte si třeba kyjevskou Zlatou bránu (Zoloti vorota), o níž se často tvrdí, že je jednou z mála starobylých dochovaných památek, protože ji dal postavit Jaroslav Moudrý už v 11. století, pravděpodobně roku 1037, jako součást městských hradeb. Ulice, která kolem ní prochází, se nazývá Jaroslaviv val a sídlí v ní naše velvyslanectví. To jistě není důležité, uvádím to jen pro orientaci při procházce městem. Mnohem podstatnější je, že brána postavená současně jako pevnost a chrám, byla zničena Batúovými mongolskými hordami. Znovu ji postavili v 17. století. Archeologové však v roce 1832 objevili zbytky té původní. Dnešní podoba pochází z její poslední generální rekonstrukce z roku 1982, kdy se slavilo 1500 let od vzniku města.

Ani vláda mongolské Zlaté hordy netrvala věčně, kdysi velká říše se postupně rozpadala, jednu dobu až na dvě stě knížectví. Z bývalé mongolské říše postupně zbyly jednotlivé chanáty, z nichž i ten nejmocnější, krymský, si podrobili Turci. V roce 1783 se Krymu zmocnila carevna Kateřina Veliká, připojila ho k Rusku a správou tohoto území a jižní Ukrajiny pověřila svého milence Grigorije Potěmkina, aby zde vybudoval prosperující oblast Novorossiju, což se mu podařilo.

Větší část země si zabral polsko-litevský stát. Vypukla řada povstání, z nichž největší vedl kozácký hetman (polský a ukrajinský výraz pro vojenského velitele oblasti, v češtině se používal výraz hejtman v husitském vojsku a nyní pro nejvyšší představitele jednotlivých krajů) Bohdan Chmelnyckyj. Kozáci, jejichž jméno pochází z tatarského kazak neboli svobodný bojovník či bandita, se soustředili v záporožské Siči. Bojovníci se cvičili na největším ostrově Chortycja uprostřed Dněpru, kam neměly přístup ani jejich ženy. Kozáci sehráli v historii Ukrajiny významnou roli, po vyhlášení nezávislosti obnovili své organizace, uniformy a je možné setkat se s nimi v Kyjevě při všech významných slavnostních příležitostech.

Hetman nejprve Poláky porazil, ale o šest let později, v roce 1654, musel požádat ruského cara Alexeje o pomoc proti novému náporu polských královských vojsk. Tak se Ukrajina dostala do područí. Ruský car a polsko-litevský stát si ji rozdělili na polovinu podle řeky Dněpr – od té doby se dělí na levobřežní a pravobřežní. Od toho okamžiku také začíná nová ukrajinská éra, tak podobná té, jakou jsme prožili pod nadvládou Habsburků po bitvě na Bílé hoře v roce 1618.

Zatímco Ukrajina musela od roku 1654 bojovat o svou holou existenci, ruský stát se podle ruských historiků začal od dob Ivana III. do roku 1914 rozšiřovat průměrnou rychlostí 80 kilometrů čtverečních denně. Po vzniku SSSR se nový útvar rozšířil o další prostor ve Střední Asii a východní Evropě. V rámci spravedlnosti je třeba dodat, že sovětským režimem strádali všichni.

Rusko či Ruská federace trpěly tím, že i když centrální sovětské orgány sídlily v Moskvě, jednotlivé republiky měly svou místní samosprávu, ať stranickou, či státní, ale Rusko ji v podstatě nemělo, ač bylo zdaleka největší republikou, rozlohou i počtem obyvatel. Ruská sovětská socialistická republika se rozplynula v Sovětský svaz. Tak tomu bylo až do referenda 17. března 1991, kdy na základě jeho výsledků byl zvolen Boris Jelcin prvním ruským prezidentem. V té době byl ještě Michail Gorbačov svazovým prezidentem. Jejich hašteření o to, kde má mít v Kremlu své sídlo i Jelcin, skončilo v prosinci téhož roku rozpadem SSSR. Proběhl tak rychle a zmateně, že si oba ani nepředali onen pověstný černý kufřík, s jehož pomocí mohl prezident dát příkaz k použití jaderných zbraní. Učinili tak až o několik dní později. Je to samozřejmě detail, ale i ten názorně ukazuje, jak se rodila a vyvíjela ruská státnost.

Pomineme-li spory o původ ruského státu, lze uvést, že moskevské velkoknížectví nabývalo na stále větším významu od roku 1147, až se o tři století později, v roce 1480, plně zbavilo i své závislosti na Tatarech. Ivan III. značně rozšířil ruské teritorium, ale jako car se první nechal posvětit Ivan IV. řečený Hrozný.

Od těch dob se počíná historie ruského carského samoděržaví, které ukončila až únorová revoluce v roce 1917. Od té doby Rusko už neprohrálo žádnou válku o své území – ať šlo o Krym, nebo o Napoleona. Velká říjnová socialistická revoluce sice rozvrátila zemi a vedla k dočasnému brestlitevskému míru, ten byl však po devíti měsících anulován. Válka v Afghánistánu byla sovětskou intervencí, která skončila po devíti letech a dvou měsících tím, že v důsledku vnitřních problémů se sovětská vojska stáhla.

Rusko se změnilo v Sovětský svaz především zásluhou této revoluce, bělogvardějcům nepomohla ani zahraniční intervence. Také ze druhé světové války vyšel SSSR vítězně. Neudivuje, že právě v Moskvě se rodily plány na první úder proti Spojeným státům v boji o světovou hegemonii, ale podobné se rodily rovněž ve Washingtonu. Jen existence nejstrašnějších zbraní s rizikem totálního zničení obou velmocí zabránila novému konfliktu. Rozpad SSSR se rovněž uskutečnil na základě vnitřního rozkladu, nikoliv zahraničních intervencí. Rusové jsou patřičně hrdí na tuto tradici nepřemožitelné mocnosti a tento pocit je jedním ze symptomů podpory prezidenta Putina v současném rusko-ukrajinském konfliktu.

Sovětská epocha

Solženicynovy představy

Co se týče té části dějin, oníž jsme právě hovořili, ukrajinské oblasti spadající pod carské samoděržaví začali vRusku nazývat Malaja Rossija – Malé Rusko. Nezmiňoval bych se otom tak podrobně, kdyby vsoučasné době ruští novináři neudělali zKyjevské Rusi ruský stát jako jediný skutečný státní útvar východních Slovanů včetně Bělorusů aMalorusů (Ukrajinců) akdyby všechny informace odění navýchodní Ukrajině nesoustřeďovali pod titulek Malaja Rossija, jako by už kUkrajině ani nepatřila.

Využívají ktomu bývalého sovětského disidenta Alexandra Isajeviče Solženicyna, spisovatele, který se proslavil tím, jak vesvých knihách dokázal mistrovským perem odhalit zrůdnost pracovních táborů, pověstných gulagů. Avšak co se týče jeho politických názorů, byl nejen odpůrcem Stalina avůbec sovětského režimu, ale také stoupencem carského samoděržaví azaníceným obhájcem všeho, co kněmu patřilo. Vroce 1998 napsal knihuRossija vobvale(Rusko vtroskách,český překlad vyšel vroce 1999 právě stímto titulem), kterou vsoučasné době, vsouvislosti sukrajinskou krizí, obsáhle citují ruské sdělovací prostředky. Podle Solženicyna je Ukrajina jako stát vlastně umělým celkem, který vznikl až zasovětské éry, aUkrajinci jako národ samostatně neexistovali, byli jen jednou zodnoží, jednou zvětví ruského kmene, prostě pouhými Malorusy. Připomeňme si to, co napsal vkapitoleSlovanská tragédie.

Nechť Bůh požehná Ukrajině její samostatný rozvoj, ale její neodpustitelnou chybou bylo její nepoměrné rozšíření oúzemí, která doLenina nikdy ukrajinskými nebyla – dvě Doněcké oblasti, celý jižní pás Novoruska (Melitopol–Cherson–Oděsa) aKrym (přijetí chruščovovského daru, přinejmenším zlovolně, zabrání Sevastopolu nehledě naruské oběti, bylo ipodle sovětských právních dokumentů státní zlodějnou). Kolik ruských občanů protrpělo snelibostí aúžasem tuto násilnou, ničím neoprávněnou abez nejmenšího protestu, sochablostí naší tehdejší diplomacie uskutečněnou krádež Krymu během čtyřiadvaceti hodin. Ijeho zradu při každém dalším krymském konfliktu. Ibez sebemenších politických kroků nepochopitelné předání Sevastopolu, démantu ruské vojenské slávy. Toto zlodějství udělala naše zvolená moc, ale my, občané, jsme včas neprotestovali. Anyní bude třeba našim nejbližším pokolením se stím smířit nadlouhou dobu. Krádež Sevastopolu je nízkým zlostným pohrdáním celou ruskou historií 19. a20. století. Při všech těchto podmínkách Rusko nemůže vžádné formě bez váhání zradit mnohamilionové ruské obyvatelstvo naUkrajině, zříci se naší jednoty sním. Ukrajinské mocenské kruhy si zvolily cestu usilovného utlačování ruského jazyka.

Nejen zakázaly, aby se stal druhým oficiálním státním jazykem, ale vytlačily ho zrozhlasu, televize, tisku. Nauniverzitách odpřijímacích zkoušek podiplomové práce se vše děje vukrajinštině, akdyž nestačí terminologie, poraď si, jak můžeš. Veškolních programech ruštinu buď vůbec zakazují, nebo ji zařazují mezi „cizí“ jazyky, podle volby. Plně vyloučily historii ruského státu azprogramu literatury téměř celou ruskou klasiku. Ozývají se taková obvinění jako „lingvistická ruská agrese“ a„rusifikovaní Ukrajinci“ se označují zapátou kolonu. Tak se začíná nikoliv metodické vzepětí ukrajinské kultury, ale spotlačením ruské. Atvrdě utiskují Ukrajinskou pravoslavnou církev, tu, která zůstala věrná moskevskému patriarchátu, sjejími 70 procenty ukrajinských věřících…

Fanatické potlačování apronásledování ruského jazyka (který byl přiznán hlavním jazykem u80 procent Ukrajinců) je zvěrským opatřením, směřujícím proti kulturní perspektivě samotné Ukrajiny.

Vodtržené Haliči při rakouské nadvládě vznikl pokřivený nenárodní jazyk, prošpikovaný německými apolskými slovy. Dokonce etnicky čisté obyvatelstvo neovládá nebo nepoužívá ukrajinštinu. To znamená převést naukrajinštinu všechny nominální Ukrajince. Znamená to také převést Rusy (což se už násilně děje)? Přitom ukrajinština ještě nepronikla povertikále donejvyšších vrstev vědy, techniky, kultury – bude tedy třeba splnit itento úkol. Abude také asi třeba ukrajinštinu učinit mezinárodní řečí. Bude zapotřebí pro všechny tyto úkoly více než jedno století? Zatím čteme opotlačování ruských škol, dokonce ochuligánských výpadech proti nim, orušení ruské televize, dokonce ozákazu knihovníkům hovořit se čtenáři rusky – což tohle má být cestou rozvoje ukrajinské kultury?

Antiruská politika Ukrajiny – to je přesně to, co si přejí USA. Ukrajinská vláda úslužně napomáhá americkému cíli oslabit Rusko. Tak jsme se nakonec dočkali „zvláštních vztahů“ Ukrajiny sNATO amanévrů americké námořní flotily vČerném moři. Mimoděk to připomíná nesmrtelný plán Parvuse zroku 1915 využít ukrajinský separatismus pro úspěšný rozklad Ruska.

(Ktomu je třeba dodat vysvětlení, které nám poskytuje například ruský historik Sergej Melgunov vknizeThe Preparations for the Palace Coup– pozn. autora.)

Vroce 1915 Alexander Parvus (pův. jm. Israel Helphand) vypracoval plán napřevzetí moci vRusku bolševiky zapomoci německé tajné služby. Zněmeckého ministerstva financí obdržel 7 milionů marek narozvinutí komunistické propagandy vRusku. To Parvus „stvořil“ Lenina takového, jakého známe. Sbudoucím vůdcem revoluce se setkal vCurychu vkvětnu 1915. Německá vláda financovala Parvuse apotažmo bolševiky proto, že dostali příslib oukončení válečných akcí Ruska, jakmile Lenin aspol. ovládnou východní říši.

Nebyla to však zdaleka jen německá vládní iniciativa. Mnohem spíše se jednalo okonspiraci mocných finančních kruhů. Podle Antonyho Suttona (Wall Street and the Bolshevik Revolution) se významně vpodpoře prvních komunistů angažoval John Pierpont Morgan Jr., dále Jacob aMortimer Schiffovi, Felix Warburg, Otto H. Kahn, Max Warburg, Jerome Hanauer, Alfred Milner arodina Guggenheimů. Toto potvrzuje také složka 861.00/5339 zarchivu U.S. State Department.

Solženicyn vydal svou knihu vroce 1998 acitát, který uvádím, přetisklaKomsomolskaja pravdavroce 2014 spředmluvou, vníž se píše:„Až překvapivě přesnými aaktuálními se zdají myšlenky aproroctví Alexandra Solženicyna vesvětle toho, co se dnes děje naUkrajině.“

Doslova jsem hltal Solženicynovy knihy ogulagu anesmírném utrpení lidí, kteří tam museli trávit svůj život. Ať se už politika Chruščova hodnotí jakkoliv, nesmrtelně se dodějin zapsal tím, že rozbil Stalinův kult osobnosti, azasadil se oto, aby gulagy byly zrušeny. On také umožnil, aby Solženicynova díla mohla vyjít apravda konečně spatřila světlo světa. Jinou kapitolou už je, že sám Solženicyn vsedmdesátých letech musel nuceně odejít doemigrace, žil řadu let vUSA, vrátil se až porozpadu SSSR vroce 1994 astal se nejbližším Putinovým rádcem. Zemřel vdevadesáti letech vroce 2008.

Vcitované knize má řadu dalších výroků, které vzbuzují přinejmenším rozpaky. Například že zakarpatští Rusíni mají hluboké ruské kořeny (odkud by je vzali, snad ze svého názvu?). Také nelze souhlasit stvrzením, že Chmelnyckyj předal Ukrajinu Rusku – car si ji prostě vzal. Rovněž spravoslavím naUkrajině je to složitější: není pravdou, že by se 70 procent Ukrajinců hlásilo kpravoslaví. Celkem má Ukrajina asi 60 procent věřících. Nejvíc jich je nazápadní Ukrajině, Donbas je spíše ateistický. Nazápadě má poměrně silné pozice řeckokatolická církev, ale převážná část věřících obyvatel vyznává pravoslaví. To však není jednotné. Štěpí se namoskevský patriarchát (asi 6–7 milionů), kyjevský patriarchát (2–3 miliony) a1,5 až 2 miliony patří kUkrajinské autokefální pravoslavné církvi. Tradičně jsou tu stoupenci judaismu anaKrymu byl rozšířen ukrymských Tatarů islám.

Také je to poněkud jinak, co se týče Ukrajinců mluvících rusky aRusů, kteří žijí naUkrajině. Podle různých průzkumů mluví rusky asi 40 procent ukrajinských obyvatel. Jsou to tedy Rusové? Když jsme se naUkrajině pokoušeli vydávat nezávislý ekonomický deníkDělo, zvažovali jsme, vjakém jazyce ho vydávat. Nakonec jsme se nazákladě různých sondáží arad rozhodli pro ruštinu. Podnikatelským kruhům je bližší, jsou zvyklé vruštině obchodovat, uzavírat smlouvy, jednat spartnery, dodavateli či subdodavateli. Krátce ajednoduše, pokud jsme chtěli mít ikomerční úspěch, ruština zvítězila. Byla snad proto naše redakce ruská či poplatná Moskvě? To nás ani vesnu nenapadlo, tak jako mnozí Ukrajinci hovořící rusky si nedovedou představit, že by uváděli ruskou, anikoliv ukrajinskou národnost jen proto, že je jim ruština bližší.

Proto Solženicyn neprávem lituje ty, kteří mluví rusky, že to jsou Rusové, které Ukrajinci chtějí poukrajinštit, třebaže samozřejmě naUkrajině žijí iti, kteří se skutečně hlásí kruské národnosti. Ato převážně navýchodní Ukrajině, vDoněcké, Luhanské (39 procent), částečně vCharkovské (26 procent) ataké vdalších oblastech najihu země. Ze 46 milionů obyvatel se jich kukrajinské národnosti přihlásilo 79 procent (podle sčítání zroku 2001). Je ovšem třeba přiznat, že naUkrajině také žijí čistokrevní Rusové, ať už jsou to potomci těch, kteří sem přicházeli od18. století osidlovat zem, nebo ti, kteří sem vedvacátém století, zejména podruhé světové válce, byli přímo posláni, nebo prostě hledali práci. Ti tvoří vobou oblastech asi třetinu obyvatel apodle Solženicyna si zasluhují ruské ochrany.

Takže podle této logiky měla česká vláda nikoliv nabídnout volyňským Čechům návrat dojejich pravlasti, ale poslat tam dobrovolníky, aby vytvořili Volyňskou republiku. Totéž by mohly učinit vlády Maďarska aRumunska, pokud se týče ukrajinských oblastí, obývaných jejich menšinami.

Komu patřil Krym

Jak to sním tedy bylo, proč se stal ukrajinským, aby se znovu vrátil dolůna Ruské federace stím, řečeno slovy současného prezidenta, že se ho Rusko už nikdy nevzdá?

Stalinův archiv odtajněn

Jak se Krym prodával Američanům

Ruští či ukrajinští chuligáni

Šinu si to takhle večer kzapadáku,

Rusifikace carská asovětská

Hladomor, nebo genocida?

Genocida mezinárodně

Chruščov ruský aukrajinský

Dvojí strach zkolchozů

Rekordy avlaječky

Páni akmáni

Třídy vbeztřídní společnosti

Válečná apoválečná Ukrajina

Bandera ajeho nacionalismus

SVlasovem najedné lodi, apřece různým směrem

Vlasovci abanderovci unás

Pojítko – antisovětismus

Table of Contents

V čem historie promlouvá k dnešku

Propaganda místo vědy

Čí byla Kyjevská Rus?

Sovětská epocha

Solženicynovy představy

Komu patřil Krym

Stalinův archiv odtajněn

Jak se Krym prodával Američanům

Ruští či ukrajinští chuligáni

Rusifikace carská a sovětská

Hladomor, nebo genocida?

Genocida mezinárodně

Chruščov ruský a ukrajinský

Dvojí strach z kolchozů

Rekordy a vlaječky

Páni a kmáni

Třídy v beztřídní společnosti

Válečná a poválečná Ukrajina

Bandera a jeho nacionalismus

S Vlasovem na jedné lodi, a přece různým směrem

Vlasovci a banderovci u nás

Pojítko – antisovětismus