Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jakub Zachrdla

ZBABĚLCI A VRAZI

Vydala Grada Publishing, a. s.,

pod značkou COSMOPOLIS

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401

jako svou 8791. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická

Jazyková úprava Radka Svobodová

Návrh obálky TypoText

Grafická úprava a sazba TypoText

První vydání, Praha 2023

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

© Grada Publishing, a. s., 2023

Text © Jakub Zachrdla, 2023

Ilustrace na obálce © Jakub Krechowicz/shutterstock.com/cs

ISBN 978-80-271-6828-6 (epub)

ISBN 978-80-271-6827-9 (pdf)

ISBN 978-80-271-3816-6 (print)

Všem obětem totality.

I jejím strůjcům a vykonavatelům.

Spravedlnost na vás možná zapomněla,

ale historie nikdy nezapomíná.

A my také ne…

My nikdy!

Traves, Francie 1976

Peiper, SS! Válečný zločinec!

Byly všude. Včera se ty ohavné nápisy objevily dokonce už i na staré, oprýskané hřbitovní zdi. Tohle byl vrchol všeho. Když si čmárali po cestách a plotech, ještě se to dalo ignorovat, ale hřbitov?

Joachim věděl, že jde do tuhého, proto taky poslal Sigi zpátky do Německa. Ve Francii, a především v Traves už pro ni nebylo bezpečno. Jeho ženě, která mu věrně stála po boku celé ty dlouhé roky, se navíc v poslední době přitížilo. Snažila se být statečná, nedávala na sobě nic znát, ale rakovina ji pomalu zabíjela.

Ta zákeřná nemoc neuznávala žádná pravidla. Když přišla, brala všechno a neptala se, jestli je čas jít; vcházela náhle, bez klepání, bez pozdravu a odcházela bez rozloučení a společně s ní všechno, co se jí postavilo do cesty. Před časem se však objevil nepřítel. Opravdový nepřítel, kterému se dalo postavit konvenčním způsobem boje.

Joachim vstoupil do SS dobrovolně a stal se součástí německé válečné mašinérie, nikdy to nepopíral. V časech, kdy dělal pobočníka Heinrichu Himmlerovi, se společně s ním setkával s veliteli táborů určených pro vězně se zvláštním zacházením. Tak se nepřátelům říše tehdy říkalo. Dobře věděl, co se na těch místech odehrává.

Jeho jednotky se na frontě dopouštěly zbytečného násilí, s tím už nemohl nic udělat. Joachim formálně přijal odpovědnost, což mu vysloužilo doživotní trest. Byl vysokým důstojníkem armády, která rozpoutala nejstrašlivější konflikt v dějinách. Osobní odpovědnost však nepociťoval. Neúčastnil se vraždění v táborech. Nějaké popravy sice nařídil, ale o masovém vyvražďování nemohla být řeč.

Joachima propustili na svobodu v roce 1956. Konečně tedy mohl spatřit to nové Německo. Byl však šokován tím, co se z jeho milované země stalo; nedokázal pochopit, jak mohla být kdysi mocná říše takhle pokořena. V poválečném domově se mu nelíbilo. K tomu všemu se vyhrotily spory se sousedy, kteří ho nenáviděli pro jeho minulost.

Tak se odvděčujete hrdinům? zatínal pěsti. Co jste dělali, když se lámal chleba? Za jakou pecí jste byli zalezlí, když nejlepší synové Německa krváceli u Stalingradu?

Joachim už ten nevděk dál nedokázal snášet. Proto v roce 1970 vzal Sigi, všechny jejich věci a odstěhovali se do Francie, do země, kterou viděl na kolenou, když byl tehdy součástí velkolepé vítězné armády. Tam se usadili ve vesničce Traves, kde v poklidu žili až do roku 1976, kdy v novinách vyšel článek, který odhalil jeho identitu. Mezi obyvatele byly následně rozesílány letáky, popisující Joachima jako válečného zločince a horlivého nacistu.

Do Francie přišli před šesti lety a nevedlo se jim zle, právě naopak. Dařilo se jim až do chvíle, než ho znovu vyčenichali a po vesnici se začaly objevovat namalované svastiky s jeho jménem. Do té doby neměl s lidmi v Traves žádné problémy. Po odhalení jeho minulosti se všechno změnilo. Holič Pierre, se kterým často setrvával v družném rozhovoru, mladý řezník Michon a další, ti všichni na něho najednou pohlíželi s nenávistí, kterou se ani nepokoušeli skrývat.

Největší problém začali představovat místní mladí komunisté. Joachima vytáčeli až k nepříčetnosti. Prošel nejtěžšími boji války a musel se ohlížet přes rameno a pořád dokola zasklívat okna, která mu vytloukali kamením. Dokud zůstalo jenom u odvracení tváří a nadávek, ještě se to dalo vydržet, Joachim byl koneckonců zvyklý. V poslední době však věci dostaly nový rozměr. K nápisům na zdech se přidaly i výhružné dopisy. Joachim už je raději ani nečetl a dával si pozor, aby se k nim nedostala Sigi; nemoc ji oslabovala a on jí nechtěl přidělávat těžkosti.

Před pár dny se ale objevily vzkazy, které už nešlo brát na lehkou váhu. Když Joachim ráno vyšel před dům, spatřil na plotě bílou barvou vyvedený nápis Peipere, dojdeme si pro tebe 14. července! Výhrůžka, že si to s ním někdo vyřídí v den výročí dobytí Bastily, se jinak než vážně brát nedala.

Joachim situaci okamžitě začal řešit. Třináctého posadil Sigi do vlaku a i přes její protesty ji poslal do Německa. Sám si přichystal pušku, připravený bránit dům, stůj co stůj. Byl si jistý, že kdyby odjel společně se Sigi, vypálí jim domov do základů.

***

„Nechej mě čekat s tebou, můžu pomoct.“

„Nepřichází v úvahu, tohle je moje záležitost.“

Ketelhut, soused a zároveň majitel domu, ve kterém Peiperovi bydleli, mu nabízel nocleh ve svém mlýně. Joachim ho s díky odmítl. Odmítl i jeho další nabídku, že na útočníky budou čekat společně. Nechtěl přítele vystavovat nebezpečí. Erwin Ketelhut, bývalý důstojník SS a vynikající voják, by mu při obraně jistě byl nápomocný. Joachim ale věděl, že tuhle záležitost musí vyřídit sám.

Kolem osmé večerní se Ketelhut dlouhým pohledem rozloučil a odešel. Slíbil ale Joachimovi, že bude jeho dům sledovat ze svého mlýna, který ležel nedaleko. Joachim si uvařil čaj a s puškou položenou na klíně se usadil na křeslo na verandě. Neměl tušení, co se bude dít. Byl však pevně rozhodnutý bránit se do posledního náboje. Ještě jednou. Naposledy.

***

S trhnutím se probudil, a když ve zpocených rukou ucítil zbraň, trochu ho to uklidnilo. Pažba mu prokluzovala mezi křečovitě sevřenými prsty. Povolil stisk a podíval se na hodinky. Ukazovaly hodinu po půlnoci.

Jak jsem mohl usnout na hlídce?

Už mu bylo přes šedesát a s věkem se bojovalo jen těžko, to byl ten největší nepřítel ze všech.

Joachim pozvedl zbraň a přes hledí pozoroval pozemek. Pak se ozvalo zakňučení. Všichni tři jeho psi se mu strachy krčili u nohou, srst naježenou, ocasy stažené mezi nohama. To jim nebylo podobné. Kdesi na konci zahrady se ozval šramot, keře u řeky, ohraničující konec pozemku, se s šelestem zavlnily. Panovala bezvětrná noc a keře teď skutečně vypadaly jako keře. Ale někdy, když se zvedl silný vítr, ožívaly a měnily se v hladové nestvůry, představující démony pronásledující Joachima za všechny ty hrůzy, jichž byl svědkem.

Tu noc však vítr nefoukal. Joachimovi se silně rozbušilo srdce, tak vzrušený nebyl od pádu Francie ve čtyřicátém roce.

Keře se znovu pohnuly a Joachimovi se zdálo, že mezi nimi zahlédl srst. Ano, musela to být šedá srst. Podél řeky se křovinami prodíralo nějaké zvíře. Joachima napadlo, že by to třeba mohla být vysoká. Minulý měsíc střelil srnce, který se zatoulal na jeho zahradu.

„Srnci nemají šedou srst, hlupáku,“ napomenul se.

Veškeré úvahy ho ale rychle přešly. Praskot se totiž ozval i na dalších místech. Zvířat bylo víc, tři… čtyři! Vzápětí vylezla ze stínů a Joachim uslyšel svůj vlastní křik.

Jeho psi se dali na útěk.

Puška mu v rukou poskočila, když z ní vyšel výstřel. A znovu!

Bylo po jedné hodině v noci, 14. července roku 1976. Joachim Peiper, jeden z nejlepších Hitlerových vojáků a válečný zločinec, hleděl do tváře smrti, která si pro něho šla s vyceněnými tesáky. Pozdě, ale přece!

Traves, Francie 2006

„Ať už se v domě stalo cokoli, ten nácek, který tam žil, dostal, co si zasloužil,“ vyprávěl řezník Michon a horlivě gestikuloval rukama; byl jedním z mála obyvatel Traves, kteří o Peiperovi byli ochotní mluvit s novináři a turisty. Pochopitelně za menší úplatek.

„Slyšel jsem, že jste ho osobně znal. Jaký vlastně byl?“ vyptával se Georg, rodilý Němec, který během posledních let procestoval téměř celou Evropu. Navštívil někdejší koncentrační tábory, bojiště a dávno zapomenuté památníky ohlodané zubem času. Přátelé se ho s úšklebky vyptávali, proč se neustále honí za minulostí. Pokaždé odpovídal stejně: Je povinností všech Němců poučit se z chyb svých předků a nezapomínat na jejich zločiny.

Georg cítil jakousi kolektivní odpovědnost za historii, ve které Německo zanechalo krvavou stopu, kterou nejspíš nikdy nedokáže dostatečně odčinit. Cesty ho časem zavedly i do Traves, do vesnice, kterou už třicet let obcházel temný stín neobjasněné vraždy bývalého důstojníka SS Joachima Peipera.

„Kde jste takovou nehoráznost slyšel?“ rozohnil se Michon. „Prachsprosté lži, nic jiného. S takovou zrůdou bych se nikdy nepřátelil!“

Georg se pousmál. Na cestách se mu podařilo potkat a vyzpovídat hned několik bývalých příslušníků zbraní SS. Všichni opakovali to stejné: Já nic neudělal. Nikoho jsem nezabil. To oni. Byl to rozkaz. Rozkazy, rozkazy, rozkazy…

Georg nepotkal jediného, který by řekl: Víte, byla zlá doba, byl jsem mladý a hloupý. Měl jsem vymytý mozek, věřil jsem, že bojuji za správnou věc. Dnes se za to stydím a lituji všeho, co jsem provedl. Vím, že mě to neomlouvá, ale tehdy byla jiná doba; zlá, krutá...

Nikdo takový Georgovi do cesty nepřišel. On ale věřil, že je ještě naživu pár čestných lidí, kteří se temné minulosti dokážou postavit čelem. Moc po takovém setkání toužil. Chtěl slyšet odpovědi na otázky jako: Jak moc jste musel mít vymytý mozek, když jste v nákladních autech vraždil plynem děti z Lidic? Co jste cítil, když jste v Bělorusku v kostelech upaloval matky s dětmi v náručí? Opravdu se divíte tomu, že odsun Němců z Československa byl tak odporný a brutální, po tom všem, co jsme těm lidem jako národ provedli?

Georg měl mnoho otázek, odpovědí se mu však nedostávalo. Nicméně co se Traves týče, za vraždou Joachima Peipera podle jeho názoru stáli místní; vědělo se to v celém širokém okolí. Policie případ nikdy nevyšetřila. Peiperovo tělo našli ohořelé uvnitř domu, v okolí se našly vystřílené nábojnice. Z toho se dalo usuzovat, že bývalý voják útočníkům kladl zuřivý odpor. Zvláštní ale bylo, že jeho tělo neneslo žádné známky zranění. Všechno nasvědčovalo tomu, že se udusil kouřem, když se snažil z hořícího domu zachránit majetek. Na pozemku byly nalezeny vystřílené nábojnice, ale veranda, ze které se Peiper bránil, nenesla žádné stopy po střelách. Z toho se dalo usuzovat, že ho útočníci podle všeho nechtěli zabít, ale jenom vystrašit.

Pak tady ale byla ještě druhá verze, o které se moc nemluvilo. Peiperovo tělo mělo být zohavené k nepoznání, měl mít oddělené končetiny a nestvůrně znetvořený obličej, jeho tělo dokonce mělo nést stopy mučení. Právě kvůli této záležitosti se Georg do Traves vypravil.

„A to je právě ta záhada, pane Michone. Já totiž zaslechl, že jste byli přátelé. Samozřejmě pouze do doby, než se provalilo, co je pan Peiper zač.“ Georg se křečovitě usmál. Z řeči těla poznal, že mu bývalý řezník ani zdaleka neříká všechno.

Michon už měl věk, v poslední době se přidaly problémy se srdcem, jak se Georgovi svěřil. Teď začal dost nepěkně brunátnět v obličeji.

„To… to jsou sprosté lži!“

„Ale no tak, pane Michone, já přece nejsem policista. Zajímají mě historická fakta. Oba víme, že Peipera zabili lidé ze vsi. Jistě, nikdy se to nevyšetřilo, ale celý svět ví o těch nápisech a výhrůžkách. Byl jsem se na tom místě podívat, dnes už to jsou jenom ruiny, pochopitelně. Podle historických pramenů dům lehl popelem a bylo v něm nalezeno Peiperovo ohořelé tělo. Podle jedné z verzí se bránil střelbou a udusil se kouřem, když byl dům zapálen Molotovými koktejly. Jiné zprávy ale uvádějí, že tělo našli rozřezané na kusy. Zda si to dotyčný zasloužil, to bych nechal rozsoudit dějiny. Jak už jsem řekl, zajímají mě pouze fakta.“

„Ale… ale, já tam opravdu nebyl, p-p-přísahám.“

„Nejen že nejsem policista, pane Michone, já nejsem ani soudce. Mně se nemusíte nijak ospravedlňovat. Chci jenom pravdu a zase půjdu.“

Z Michona začal kapat páchnoucí pot. „Já… já… opravdu…“

„Mně je ukradené, jestli jste toho nácka odkrágloval vy, nebo nějaké jiné hovado!“ vykřikl Georg a praštil do stolu. Bylo ráno a hospoda zela prázdnotou, v lokálu se nacházeli sami dva a Georg si tedy mohl řvát, jak se mu zachtělo. Když před hodinou vstoupili, postarší hospodský na Michona vrhl nesouhlasný pohled, položil mezi ně láhev, dvě sklenky a odporoučel se.

„Je mi ukradené, jestli jste se zachovali jako hovada a zabili jste jiné hovado, které si to nejspíš zasloužilo. Já chci vědět pravdu! Byl jste tam tu noc? Povězte mi to, a já vám slibuju, že to zůstane jen mezi námi."

Michon se rozsypal. „Oni… vy… ničili jste naši zemi a… a zabíjeli jste. A on se pak nastěhuje sem? Esesák! Já… byli jsme přátelé, byl tak milý.“

Georg z kapsy vytáhl kapesník a nechal Michona, aby se hlasitě vysmrkal. Bylo mu upřímně líto, že na to musel jít takhle, ale jiná možnost nebyla. K tomu, že Peipera zabili jeho vlastní sousedé, se přikláněla většina teorií. Nebyl by to první případ, kdy lidé zjistili, že jejich soused je bývalý příslušník SS nebo gestapa, a vzali spravedlnost do vlastních rukou. Georga ale zarážela brutalita, s jakou jí bylo dosaženo.

„Tak mluvte, jak se to stalo?“

Georg z Michonova dosahu odstrčil láhev pálenky, kterou ho naléval, aby mu rozvázal jazyk. Zabarvení řezníkova obličeje v něm začínalo vzbuzovat obavy.

„Nápisy psali místní kluci,“ řekl Michon. „A my… chtěli jsme jenom, aby se odstěhoval, nic víc. Chtěli jsme, aby vypadl z naší vesnice. Napsali jsme mu ten vzkaz, že si pro něho přijdeme. Dali jsme mu šanci, aby odjel. On ale poslal pryč Sigurd a sám zůstal. Tak jsme se rozhodli, že ho postrašíme.“

„Ano?“

„Vyrazili jsme, pár chlapů. Chtěli jsme mu rozmlátit okna a možná ho i trochu ztlouct.“

„Co bylo dál?“

„Nebudete mi věřit.“

„Zkuste to.“

„Stalo se něco strašného. Uslyšeli jsme výstřely a to… to strašlivé vytí. Já… bylo to, slyšel jsem…“

„Vytí?“ zamračil se Georg.

„Našli jsme ho za domem, byl roztrhaný na kusy.“

„Michone, přestaňte si vymýšlet.“

„Puška ležela vedle něho. Policie… šli by po nás. Přišli by na to, že jsme mu vyhrožovali. Tak jsme ho zatáhli dovnitř, všechny jeho části. Zapálili jsme to a chtěli jsme utéct, když…“

„Když co?“

„Uviděli jsme je utíkat do polí.“

„Koho?“

„Byli obrovští, obrovští, byla to smrt, strašlivá smrt, ááá…“

„Michone, co je s vámi? Michone!“

1. KAPITOLA

Brno, Česká republika 2018

Pérák znovu na scéně!

„Včera, 23. 10. 2018, bylo v domě s pečovatelskou službou v Brně-Bohunicích nalezeno tělo staršího muže. Lékař konstatoval, že se jedná o smrt s cizím zaviněním. Policie tedy zahájila úkony šetření pro podezření z trestného činu vraždy. Více informací v tuto chvíli policie poskytovat nebude.“

Tohle vyjádření poskytla mluvčí policie Jihomoravského kraje por. Dana Kolářová. Na otázku přítomných zástupců tisku, zda jde o další oběť Péráka, mluvčí uvedla: „Bez komentáře…“

Naší redakci se s odkazem na zdroj blízký vyšetřování podařilo vypátrat nejen totožnost mrtvého, ale dokonce i skutečnost, že oběť je již dvacátou druhou obětí vraha, podepisujícího se jako Pérák. Na Moravě se jedná o pátou oběť tohoto zabijáka, označovaného za největšího sériového vraha v dějinách Československa.

Vrah, či hrdina?

Jak praví jedno životní moudro: Zločinec pro jednoho, hrdina pro druhého.

Některé sdělovací prostředky informují o tom, že zemí obchází strach. To vskutku není úplně přesná formulace. Je potřeba si připomenout, kdo jsou vlastně oběti zabijáka v masce tajemné protektorátní legendy.

Dnes už víme, že sametová revoluce nikdy revolucí nebyla. Víme, že se jednalo o připravené předání moci neudržitelného systému. Socialismus už tehdy mlel z posledního a vrcholní představitelé strany si toho byli dobře vědomi. Tak se zrodil jeden z nejdůmyslnějších podvodů v historii naší země. Podvod, kterému uvěřil národ i celý svět, a viníci nebyli nikdy potrestáni.

Ti, kdož se ptali, kdo byli prokurátoři, popravčí, vyšetřovatelé Státní bezpečnosti, sadističtí bachaři, udavači a jiní, se postupem času ptát přestali a zařadili se do pokojného stáda těch, co šli s proudem spokojených občanů. Nebo chcete-li ovčanů.

Kdo zapomene svoji minulost, bude odsouzen k tomu, aby ji zopakoval. Náhlý závan svobody nasadil růžové brýle i těm, kdo kdysi chtěli spravedlnost pro vrahy a tyrany, kteří desítky let znásilňovali vlastní zemi.

I přes všechnu tu hrůzu je dnes komunistická strana i nadále aktivní, komunističtí poslanci schvalují justiční vraždy a okupace cizími armádami a soudy jim dávají za pravdu!

Ptáte se proč? Máme jednoduchou odpověď. Po sametové „revoluci“ nebyli komunisté nikdy postaveni mimo zákon. Žádný z nich nebyl potrestán odpovídajícím trestem. Brutální vyšetřovatelé Státní bezpečnosti dál sloužili či stále slouží u policie a komunističtí soudci i nadále soudí.

Patrně nejznámějším případem arogance je případ nejmenované soudkyně Okresního soudu Trutnov. Ta poslala do vězení poslední známou oběť komunistického režimu, Pavla Wonku. Paní soudkyně nikdy nepřijala odpovědnost, nikdy nevyjádřila politování nad touto jistě nešťastnou událostí. Buďme spravedliví, pan Wonka nebyl jednoduchou osobností, ale skutečnost, že svou funkci i nadále vykonává soudkyně, která nechala zavřít člověka na kolečkovém křesle, a tím nepřímo zavinila jeho smrt, považujeme za ostudu celého soudního systému České republiky! Zarážející je i vysoký počet bývalých komunistických soudců a státních zástupců v současné justici.

Příslušníci pohotovostních pluků, kteří na Národní třídě bili děti, dnes pobírají výsluhy a politici převlékli kabáty, nebo se dál hrdě hlásí ke straně vrahů.

Ptáte se, jak je tohle všechno vůbec možné? Proč lidé volí stranu, která vraždila a věznila západní vojáky, bojující proti nacismu, střílela vlastní občany na hranicích jako divokou zvěř, spolupracovala s bývalými nacisty a gestapáky a při výsleších drasticky mučila vlastní lidi? Ptáte se, jak je možné, že po revoluci ani jeden bývalý vězeň nevzal do ruky zbraň a nevykonal spravedlivou mstu na bachaři, který ho dlouhá léta trýznil v Jáchymově, v Leopoldově? Na to si musí odpovědět každý sám.

Každý jeden z těch, kterým socialismus vzal vzdělání, práci nebo člena rodiny, si musí položit otázku: Proč jsem zavřel oči a netrestal, když jsem na to měl svaté právo? Každý jeden z nás je vinen na tom, v jakém stavu se dnes naše společnost nachází.

A tak se stalo, že povstal mstitel.

Uběhly dva roky od okamžiku, kdy byl ve svém pražském bytě nalezen brutálně ubitý bývalý vyšetřovatel komunistické Státní bezpečnosti Petr Šimůnek. U těla byla nalezena kartička s výčtem jeho zločinů a dovětkem Spravedlnost byla vykonána! Pérák!

Těla přibývala a vyšetřovatelé rychle přišli na to, že oběti mají společného jmenovatele – všichni byli někdejšími posluhovači komunistického režimu. Oběti byly označeny papírovými kartičkami, na kterých byly vypsány jejich zločiny, a všichni byli zabiti způsobem, jímž sami kdysi zabíjeli nebo trýznili. Lidem začalo docházet, že v republice řádí sériový vrah. Strach a děs se ale mezi obyvatele vkradl až po těžko uvěřitelném svědectví jediné přeživší oběti.

Někdejšího úředníka Státní bezpečnosti Jana Bezděka nalezla zraněného jeho dcera, která přišla na návštěvu a pravděpodobně vraha vyrušila. Pan Bezděk útočníka popsal jako bestii. Měří prý minimálně dva metry, má zvířecí srst, hlavu vlka a obrovské tesáky. Ano, pan Bezděk pachatele popsal jako vlkodlaka!

Policie zcela pochopitelně svědectví nepřikládala velkou váhu. Pan Bezděk byl hospitalizován v Psychiatrické léčebně v pražských Bohnicích a s ohledem na psychiatrický posudek zbaven svéprávnosti.

Vrah záhy získal jméno: Vlkodlačí přízrak. To i přesto, že se sám podepisuje jako Pérák.

Pérák je mytickou postavou z období druhé světové války. Byl popisován jako bytost s pružinami na nohou, podivnou maskou a rudýma očima. Jeho existenci se nikdy nepodařilo potvrdit ani vyvrátit. Jisté však je, že Němci z něho měli hrůzu. A právě symbol hrdiny, bojujícího proti bezpráví, pravděpodobně inspiroval vraha veřejností nazvaného Vlkodlačí přízrak.

Podle našeho zdroje je nejnovější obětí muž jménem Radomír Palčík. U těla byla nalezena ona známá kartička s výčtem zločinů, Pérákovým podpisem a dovětkem Prcek. Když jsme po totožnosti tohoto muže zapátrali v registru spolupracovníků Státní bezpečnosti, nestačili jsme se divit. Radomír Palčík, krycím jménem Prcek, byl aktivním spolupracovníkem StB. V šedesátých letech pracoval v závodě brněnské zbrojovky. Kvůli jeho aktivní udavačské činnosti skončilo několik jeho spolupracovníků v komunistických lágrech. Zdá se tedy, že spravedlnost zase jednou dohnala skrývající se zlo.

Rozporuplnost Péráka, nebo chcete-li Vlčího přízraku, je jednoznačná. Na jedné straně desítky obětí, na straně druhé spravedlnost pro vrahy, sadisty a prospěcháře ve službách zla, roky se vyhýbající odpovědnosti za svoje zločiny.

Vyšetřovatel Služby kriminální policie a vyšetřování kapitán Leoš Baxa, vedoucí týmu vyšetřujícího případ Vlkodlačího přízraku, při přebírání případu prohlásil, že nikomu v žádném případě nepřísluší brát spravedlnost do vlastních rukou. My si dovolujeme nesouhlasit. Pokud je spravedlnost slepá, je potřeba, aby jí někdo ukázal cestu. Pérák se na ni vydal a úspěšně po ní kráčí už dva roky.

Klára Matějková, Brno 24. října 2018

Mladá novinářka soustředěně krčila čelo a na počítači znovu a znovu pročítala článek, který napsala včera večer. Náhle se otřásla zimou; na rukou jí naskakovala husí kůže z chladu, prostupujícího celou místností. Letošní říjen byl i s ohledem na nastupující podzimní období nezvykle chladný. Nad Brnem už několik dní visela těžká, ocelově šedá mračna a z oblohy se snášelo nepříjemné mrholení. Klára byla přesvědčená o tom, že pokud se ještě víc ochladí, tak snad začne i sněžit.

Sníh v říjnu, vážně?

Zavřela okno, kterým se snažila zbavit těžkého zatuchlého vzduchu v nevětrané kanceláři, a posadila se zpátky za stůl.

„Dobrá práce, kotě. Od rána jsou výtisky po celém Brně,“ ozval se za ní medový hlas, podbarvený jí už dobře známým podtónem.

Klára sebou cukla a málem si do počítače vylila hrnek s kávou, který před chvílí vzala do ruky. Věděla, že ji její závislost dost možná jednou zabije, ale nemohla jinak; bez kávy zkrátka nefungovala. Nejhůř na tom bývala k večeru, kdy ještě potřebovala pracovat na nějakém článku a lila do sebe jedno kafe za druhým. Únava, káva, pár minut úlevy a zase únava. Pořád dokola.

Já ti dám takový kotě, že se ještě budeš divit!

„Michale!“ zasmála se Klára naoko nazlobeně. V tomhle byla opravdu dobrá – v předstírání čehokoli. Zvedla oči ke svému šéfovi, který jí podle všeho už delší dobu koukal přes rameno; v narušování její osobní zóny byl expert. Před chvílí si k ní dokonce nenápadně přičichl.

„Promiň,“ zamručel omluvně a posadil se na stůl tak, že se jeho rozkrok nacházel jenom pár centimetrů od Klářiny hlavy. „Znám tvoje kvality, ale nečekal jsem, že to bude tak dobré. Jsi úžasná žena.“

Jasně, Casanovo…

Michal Václavík redakci založil ještě v dobách, kdy studoval právo na Masarykově univerzitě. Obor, kterému se po skončení studia nehodlal věnovat. Sám si později nedokázal vzpomenout, kdy ho napadla ona myšlenka nezávislého deníku, který by se věnoval politice, domácímu i světovému dění a vlastně tak nějak úplně všemu. Šalinews, jak své dítko z recese pojmenoval, ve finále splňovalo úplně všechno a čtenost internetové verze dosahovala úctyhodných čísel. Šalinews dosáhlo takového úspěchu, že už po roce jeho existence spatřila světlo světa i tištěná verze. Ta se prodávala jenom v Brně a jednalo se vlastně o týdenní souhrn informací, které se objevovaly v internetové verzi.

Michal Václavík dosáhl úspěchu, po kterém toužil. Redakci se dařilo i z toho důvodu, že sám zůstal v pozici šéfredaktora a osobně na svůj byznys dohlížel. Jeho životní styl se ale Kláře vůbec nezamlouval. Holky, auta, to bylo jeho. Mohl si koupit cokoli. Téměř…

Klára se přinutila k taktickému úsměvu; dobře věděla, že jí šéf nepoklonkuje jenom kvůli pracovním kvalitám. Novinářka byla jistě nadprůměrná a podle slov svojí matky přehnaně kariéristická, Klára ale tuhle vlastnost nepovažovala za negativum. Kdyby nebyla tak houževnatá, nejspíš by nikdy nezískala práci v Šalinews.

Šalinews bylo oblíbené, nezávislé a politicky zcela nekorektní. Jeho redaktoři se strefovali do všech bez rozdílu, napříč celým politickým spektrem. Redakce se zabývala i satirou a černým humorem. Ze všeho nejvíc redaktory bavilo rýpání do politiků, což bylo u čtenářů obzvlášť populární.

Klára se z řadové redaktorky rychle vypracovala až na pozici zástupkyně šéfredaktora; to se dalo v jejích třiceti letech považovat za slušný úspěch. U kolegů oblíbená nebyla. Někteří si byli jistí, že kariéru udělala přes postel. Kláře to nevadilo, názory ostatních ji nezajímaly, soustředila se sama na sebe. Byla pravda, že Michal Václavík jí nadbíhal, jak jen to šlo. Člověk odjakživa nejvíc touží po tom, co nemůže mít.

Klára si ve vší skromnosti uvědomovala, že je atraktivní, a uměla toho využít. Štíhlá postava, kaštanové vlasy dlouhé až po zadek a oříškové oči z ní dělaly, jak říkala její babička, princeznu z pohádky. O muže nouzi nikdy neměla, ale dalo by se říct, že ji nezajímali. Pár známostí proběhlo, ale muži pro Kláru představovali spíš objekty k naplnění potřeb, nic víc.

Co se kariéry týče, byla nekompromisní, měla však i svoje zásady. I když si kolegové mysleli, že se svým šéfem udržuje poměr, ona pouze skřípala zuby a snášela jeho chtivé pohledy. Klára byla nejlepší, proto chvíli po svém povýšení dostala na starosti případ sériového vraha, který se přesunul z Čech na Moravu. Neměla vlastní kancelář, ale byla zástupkyní šéfredaktora a ze své funkce si pro sebe mohla urvat případ, který chtěla.

„Víš, co mi nejde do hlavy?“ podívala se na šéfa, který rychle střelil pohledem z okna, po kterém v klikatých provazcích stékala voda. Celou dobu totiž Kláře dychtivě hleděl do výstřihu.

„Sedmnáct mrtvých. Stačil mu jenom rok na to, aby zabil sedmnáct lidí v Čechách,“ pokračovala Klára a dělala, že si ničeho nevšimla; na podobné projevy už byla zvyklá. Stanovila si pravidlo, že dokud to zůstane jenom u pohledů a představ v jeho hlavě, nebude se vzrušovat. Ve chvíli, kdy by se pokusil o něco víc, začala by kousat, a to ona uměla moc dobře. Kousat a škrábat a křičet.

Michal se samolibě usmál, očividně stoprocentně přesvědčený o tom, že se vyhnul trapasu, a pokrčil rameny. „A co má být?“

Klára se zamyšleně kousla do rtu a upila dávno studené kávy. Pak hrnek zhnuseně odložila. „Tobě to není divný? Za jeden rok zabije sedmnáct lidí, nečekaně se přesune na Moravu a za necelých deset měsíců jenom pět vražd?“

Michal se znovu zahleděl z okna. „Možná ho to přestalo bavit, nebo mu došly cíle. Nebo ho zastavilo počasí,“ řekl s pohledem upřeným na neprostupnou dešťovou clonu venku.

Klára odstrčila hrnek s kávou a začala prsty s krátkými, pečlivě upravenými nehty poťukávat o desku stolu. „Oběti mu jen tak nedojdou, těch komunistickejch sviní běhá po svobodě víc než dost.“

„Nepřeháníš to už?“ probodl ji Michal pohledem. „Já vím, že tvoje rodina si něco vytrpěla, ale přijde mi, že to bereš moc osobně.“

„A jak jinak to mám brát?“ vyštěkla Klára. „Ty svině jsou v politice, ve státní správě, na soudech a smějí se všem do ksichtu! Viděl jsi například tohle?“ otevřela okno v internetovém prohlížeči počítače a natočila notebook k Michalovi.

Ten si chvíli prohlížel jeho obsah, načež opět pokrčil rameny. „No bože, tak prezident popřál spolku dědků, co má být?“

Klára se znovu rozohnila. „Co má být? To myslíš vážně? Víš vůbec, co je Klub českýho pohraničí? Tohle je skupina sdružující příslušníky pohraniční stráže, vrahy, kteří povraždili stovky lidí na hranicích. Rádi prohlašují, že kdo nezažil, nepochopí. Co mám chápat na tom, že někdo střelí do zad člověka, kterej ho nijak neohrožuje? Dokázala bych pochopit, kdyby stříleli po někom, kdo se chce dostat dovnitř, ale ti lidi utíkali pryč!

A ty kecy o tom, kolik stovek pohraničníků padlo při ochraně hranic? Co je to za odpornou komunistickou demagogii? Při střetech s narušiteli hranice prokazatelně zemřelo deset vojáků. Stovky dalších zemřely při nehodách a sebevraždách. Tohle jsou fakta a oni je neustále překrucují. Ten spolek je sdružení nepotrestaných vrahounů – a prezident je veřejně glorifikuje?“

Klára byla rozžhavená doběla, poslední dobou se jí to stávalo často. Ztrácela hlavu a – což si odmítala přiznat – občas i soudnost. Brala svůj boj proti zlu osobně. Odjakživa chtěla dělat novinařinu, už od základní školy. Na gymnáziu se stala aktivní dopisovatelkou školních novin, a když později vystudovala Akademii žurnalistiky v Praze, myslela, že už je u cíle. Bohužel se objevil pro ni těžko stravitelný problém ve zjištění, že většinu médií vlastní podnikatelé s pochybnou minulostí a mnohdy ještě pochybnější přítomností. Po prozření, že bude muset psát články na objednávku, Klára ze světa vysoké žurnalistiky poraženecky vycouvala.

Zklamaná se vrátila do Brna, smířená s tím, že se svého snu bude muset vzdát. Pak jednoho dne našla na autobusové zástavce ležet výtisk tištěného Šalinews. Byl v něm inzerát, že redakce hledá šikovné redaktory. Klára neváhala ani vteřinu. Věřila, že prací v nezávislé redakci dokáže poukázat na nepotrestané zlo, skrývající se za usměvavými tvářemi hodných strejdů a tetiček, kteří si mysleli, že se na jejich zločiny už zapomnělo.

Michalovi šlo o prodejnost Šalinews a Kláře její tendenční články toleroval, čtenáři je totiž milovali. Dělal to i proto, že se mu jeho mladá redaktorka líbila a doufal v její náklonnost.

I tohle ale mělo nějaké hranice.

„Dost!“ utnul příval slov, který se z jeho podřízené řinul jako divoká řeka, když si uvědomil, že na ně lačně zírá celá místnost.

Klára pochopila, že přestřelila, a ztichla, nepřestávala se však mračit; štvala ji netečnost vůči bezpráví. Podívala se na skleněné těžítko s nápisem K vítězství zla postačí, aby dobří lidé nedělali nic! a následně na šéfa, který si přidřepl vedle ní, aby měli trochu soukromí a nehráli ostatním divadlo.

„Hele, chápu, že určité věci bereš jinak než ostatní. Proto jsi moje zástupkyně ty, a ne někdo z nich,“ kývl do kanceláře, kde se zvědavě natahovalo několik krků, dychtících po senzaci. „Ale, takhle už se mnou před nimi nikdy nemluv.“

Klára neochotně přikývla. Přitáhla si počítač, s odporem se podívala na článek, který způsobil její výbuch vzteku, a zavřela ho.

„Už jsi vymyslel, koho pošleš na tu tiskovku?“

Policie před pár hodinami oznámila tiskovou konferenci k včerejší vraždě. Klára o tom okamžitě informovala svého šéfa s tím, že by se měl zúčastnit i někdo z redakce Šalinews. Nepočítala však s tím, jaký si na sebe ušije bič.

„Tebe,“ usmál se Michal, spokojený sám se sebou, jak situaci pěkně zvládl.

„Ty chceš, abych tam šla já?“ vyjekla Klára poplašeně.

„Koho jiného bych tam měl poslat?“ Michal se se zdviženým obočím rozhlédl po kanceláři. „Dianu? Ta sice zná historii Brna a její fantaskní články o zdejších památkách jsou fajn, ale oba víme, že moc rozumu nepobrala,“ usmál se na blondýnku, lezoucí po zemi a sbírající papíry, které upustila, když mu koketně zamávala.

Klára poměrně věrně napodobila zvracení. Diana byla přesně ten typ slepice, co by ráda udělala kariéru přes postel, ale nebylo jí dopřáno. Kláru nenáviděla, jako kdyby to snad byla její vina.

„Pošli Dana, ten je šikovnej,“ navrhla šéfovi s nadějí.

Dan byl jejich fotograf, a to dost dobrý. Zároveň byl i tajnou zbraní redakce. Díky svému vzhledu studentíka vypadal jako typický šprt. Kudrnaté vlasy, podivný způsob oblékání a obličej plný beďarů. Moc nevyžádané pozornosti nepřitahoval. Pod touto vizáží se však ukrýval bystrý mladík. Znal historii, zajímal se o politiku a o všem si udržoval přehled. Kromě focení psal zpravodajství z domova i ze světa.

Dan s Dianou byli jedinými redaktory, kteří kromě Kláry mohli do terénu. Dřív mohla i Markéta; ale ta byla zrovna na mateřské, zklamaná, že dítě není jejího šéfa, ale blbečka, od kterého se nechala zbouchnout na parkovišti před klubem.

Michal Václavík byl pohledný, přitažlivý typ moderního muže. Podle Kláry však až moc přitažlivý a moderní. Neměla muže nosící vestičky a dokonalý účes v lásce. Na druhou stranu chápala, co na Michalovi všechny ty holky vidí. Vypadal dobře a patřila mu úspěšná firma. K jeho smůle Klára nebyla typ ženy, co se na počkání udělá z každého chlapa, který vystoupí z auta za dva miliony a zamává zlatou kreditkou.

Pak už zbývala jenom Nikola, ta psala o módě. Byla vdaná a jako jediná si Michala nevšímala. Další redaktoři pro Šalinews pracovali externě.

Když se jejich pohledy setkaly, Klára se na fotografa Dana usmála. Byl jediný, kdo se k ní v redakci choval hezky, a ona se s ním ráda přátelila, přestože si z něho ostatní kolegyně utahovaly.

„Dan půjde s tebou a bude fotit. Pérák je, pokud si dobře vzpomínám tvoje kauza, máš o něm nejvíc znalostí. Ty sis z něho udělala svoji Nemesis…“

Klára přerušila jeho proslov zdviženým prstem. „Nemesis je tvůj nepřítel, což Pérák není. Pérák!“ zopakovala. „Ne vlkodlak, ale Pérák! On není ničí nepřítel, až na ty, co mají na rukou krev.“

„Víš, jak jsem to myslel.“ Michal otráveně vzdychl. „A ještě něco, na té tiskovce údajně bude i Baxa.“

„Nesmysl,“ mávla Klára rukou. „Ten už pár měsíců nevystrčil čumák na veřejnost.“

Michal se tajemně usmál. „Mám to z důvěryhodného zdroje. Věř mi, bude tam.“

„Jestli je to pravda, tak nepřipadá v úvahu, abych tam chodila. Ty ses zbláznil,“ vybuchla Klára, ale Michal bouchnul pěstí do stolu, což znovu přilákalo pozornost celé kanceláře. Bylo slyšet jenom tiché bzučení počítačů a hlasité bušení dešťových kapek do okenního parapetu.

„Jako šéf ti přikazuju jít na tu tiskovku a vytřískat z toho maximum!“

Klára se přikrčila. „Michale, pokud ten chlap něco nenávidí víc než Péráka, jsem to já. Po tom všem, co jsme napsali o policii… co já napsala o policii, a především o něm, přece nemůžeš čekat, že bude mít radost, až mě tam uvidí.“

„Radost mít nebude, ale to je asi tak všechno, co může,“ řekl Michal. „Nezapomínej, že je důstojník a musí se také podle toho chovat.“

„To je možná pravda, ale po tom, co jsem o něm napsala, že je to neschopnej komediant, což je to nejlepší, co mohlo Péráka potkat, mě moc v lásce nemá. Michale, říkám ti, že mezi námi je to osobní. Kdyby mohl, tak mě snad zastřelí…“

„Ty ses už dočista pomátla!“ vykřikl Michal a Klára se k Dianině škodolibé radosti přikrčila ještě víc. „Že postupuje podle zákona, z něho přece ještě nedělá komouše. Ty už je vidíš úplně všude. Není všechno jenom černé a bílé. Existují i jiné odstíny, chápeš to?“

„Chápu, ale nelíbí se mi to,“ odsekla umanutě a pozorovala šedý koberec na podlaze.

„To je tvůj problém, musíš se s ním nějak vypořádat,“ opáčil Michal. „Tiskovka začíná ve čtyři. Ty tam ale budeš o něco dřív, protože půjdeš za Baxou a uděláš s ním rozhovor. Vytáhneš z něho informace, prostě cokoli. A hlavně,“ přerušil ji zdviženou rukou, když se nadechovala k odporu. „Můžeš to využít ke smíření, k urovnání vztahů. Stejně si myslím, že tahle otevřená válka mezi sdělovacími prostředky a policií nikam nevede. Můžeš to zkusit uhrát na pomoc při vyšetřování. Vezmi mu ukázat tu blbost, co ti včera přišla. Třeba jim to k něčemu bude a dostaneme něco na oplátku.“

„Všichni policajti v Brně mě znají, nedostanu se ani přes bránu,“ vykřikla Klára, když se šéf zvedl a zamířil do svojí prosklené kanceláře.

Mám se s tebou vyspat, abys mě tam nenutil jít, ty hovado? To bys rád, že? Určitě čekáš jenom na to, až ti to navrhnu. Toho se ale nikdy nedočkáš!

„Jsi atraktivní žena, využij toho. Vezmi si sukni a ukaž trochu masa,“ mávl Michal rukou a praštil za sebou dveřmi.

„Je zima a chčije, ty ješitnej sexisto,“ procedila Klára mezi zuby. Pak se podívala z okna a zavřela oči. „Krucinál!“

2. KAPITOLA

Možná bych ten sex izvážila. Raději pár minut sMichalem než sBaxou. Ne, nikdy! Ani sjedním!

Klára ukázala prostředníček Dianě, která se jí nepokrytě pochechtávala, azačala se přehrabovat vprvní zásuvce svého pracovního stolu. Asi po stopadesáté vytáhla naprosto obyčejnou dopisní obálku, na které byla tužkou namalovaná malá hlava psa nebo snad vlka. Nejednalo se ožádné umělecké dílo; kresba byla tři centimetry vysoká adva široká. Klára obálku otáčela vzhůru nohama azase zpátky. Stálo na ní její jméno apotom ta kresba, nic víc. Obálka se objevila ve včerejší poště pro Šalinews. Když Klára usoudila, že obálka neukrývá žádné tajemství, což už stejně dávno věděla, otočila ji stranou, kde ji včera rozstřihla nůžkami, dolů. Na stůl vypadl papírek, na kterém bylo ručně napsáno:

Všechno se opakuje 511 309-688 910 PTX

Těším se na osobní setkání.

Postupujte se vší obezřetností. Sledují mě, nejspíš hlídají ivás.

J. B.

Klára na ta slova ačísla hleděla stejně nechápavě jako včera, kdy je spatřila poprvé. Nejdřív ji napadlo, že by se mohlo jednat očíslo vyšetřovacího spisu. Tuhle myšlenku ale rychle zavrhla, tak obsáhlý spis nikdy předtím neviděla. Ato podivné označení? PTX!

PT klidně mohla být zkratka pro přísně tajné, staré spisy Státní bezpečnosti se tak skutečně označovaly. Ale X? Aten vzkaz? Kdo je J. B. A proč se těší na osobní setkání? Aten paranoidní dovětek?

Klára strčila lístek zpátky do obálky apřemýšlela. Kdo jí vzkaz poslal? Co tím sledoval? Všechno se opakuje! Bylo tím myšleno, že Pérák vraždil už vminulosti? Jak by se něco takového dalo utajit? ON se svými činy netají, naopak, dělá všechno pro to, aby se onich vědělo. Možná už vraždí delší dobu ateprve před dvěma lety změnil taktiku azačal se podepisovat. Podepisuje se ale jako Pérák. Vlkodlaka údajně viděl jenom ten starý estébák atoho úředně prohlásili za blázna. Zároveň byl jediný, kdo vraha spatřil, nebo to aspoň tvrdil. Jediná přeživší oběť!

Kláru napadlo ito, že jí dopis někdo poslal schválně, aby zmátl její stopu. To bylo nejpravděpodobnější. Kdo aproč by to ale dělal? Snad ne sám Pérák? Nesmysl, Klára od začátku byla na jeho straně.

Podívala se na hodinky, které ukazovaly poledne, ashlasitým vzdychnutím nacpala počítač do kabelky, kterou si hodila přes rameno. Zamávala Danovi. „Uvidíme se na místě.“

Dan jí mávl na pozdrav. „Hodně štěstí na rande sBaxou.“ Klára mu místo odpovědi ukázala prostředníček arozrazila dveře kanceláře.

Venku naskočila na tramvaj číslo pět, která ji dovezla na konečnou zastávku Štefánikova čtvrť, kde přeběhla ulici avyběhla do třetího patra řadového činžáku. Její domov tvořila jediná místnost spojená skuchyní akoupelna. Klára to tam milovala. Kuchyň, pohovka, postel ipsací stůl, všechno se tam vešlo. Klára tady žila už dva roky abyla naprosto spokojená. Tramvají to do centra bylo pár minut anájem byl ucházející.

Súlevou ze sebe shodila promáčené oblečení adopřála si horkou sprchu. Pak se pustila do průzkumu šatníku. Oblečení měla dost, vlastnila ipár zatraceně sexy kousků, ale móda ji moc nebrala.

Musí zaujmout, jde se přece usmiřovat sBaxou. Moc nevěřila tomu, že upjatého policistu utáhne na sexy ohoz, ale měla svázané ruce. Nakonec vybrala krátkou šedou sukni abílou košili, do které záměrně zvolila černé spodní prádlo. Když už vypadat vyzývavě, tak se vším všudy. AKlára věděla, jak vypadat vyzývavě.

Pak se ale podívala zokna asukně letěla zpátky do skříně.

Černý džíny kbílý košili taky vypadají dobře, usoudila.

Pod koženou bundu si oblékla černý svetr, do kabelky přihodila diktafon, který kdysi dostala knarozeninám, bez toho nedala ani ránu, azamířila ke dveřím.

Na poslední chvíli se ještě zarazila, vrátila se do koupelny astáhla si vlasy do jakéhosi drdolu. Zalovila vkabelce anahmatala intelektuálské brýle. Byla to sklíčka bez dioptrií, stenkými černými obroučkami. Klára je nosila, když chtěla vypadat ještě oněco profesionálněji než profesionálně.

Za pár minut už vystupovala ztramvaje na Malinovského náměstí amířila kvysoké budově policejního ředitelství. Celou cestu přemýšlela, co vlastně bude dělat, až projde dveřmi. Média vcelé zemi se poslední dva roky strefovala do policie pro její neschopnost dopadnout největšího vraha vhistorii. Za tu dobu novináři dosáhli odvolání hned několika vysokých šarží, apřed pár měsíci dokonce padla hlava ředitele policie Jihomoravského kraje.

Nový krajský ředitel, plukovník Pavel Jindřich, při svém uvedení do funkce vyhlásil Pérákovi válku. VČesku se vystřídalo mnoho policejních expertů zněkolika zemí. Nic ale nepomohlo, oběti přibývaly stejně rychle, jako padaly hlavy na nejvyšších místech vřadách policie.

Když se vraždící přízrak přesunul na Moravu, byl utvořen speciální tým, vjehož čele stanula vycházející hvězda brněnské kriminální policie, čerstvě povýšený kapitán Leoš Baxa. Ten se od samého počátku netajil svou nenávistí kPérákovi aučásti veřejnosti si tímto postojem získal značnou oblibu. Nemalá část národa však sPérákem sympatizovala akapitána Baxu nesnášela.

Tým detektivů se jako hladová smečka vydal po krvavé stopě, kterou za sebou vrah zanechával. Od vytvoření týmu vražd ubylo aveřejnost imédia to uklidnilo. Zatímco většina sdělovacích prostředků mlčela, Šalinews pálilo do policie, apředevším do kapitána Baxy ostrými ze všech hlavní.

Klára, která měla kauzu na starosti, na vyšetřovatele útočila zodlišných důvodů než ostatní. Zatímco jiní novináři zacházeli do extrémů aobviňovali policii zneschopnosti, Kláru vytáčela Baxova horlivost. Byl mladý, komunistickou minulost tedy neměl ana seznamu spolupracovníků StB nefiguroval ani nikdo zjeho rodiny, to si Klára ověřila. Tak proč ta posedlost Pérákem, který podle Klářina názoru zabíjel pouze ty, kdo si to zasloužili?

Jak je ale chceš potrestat? ptala se sama sebe.

Každýmu po zásluze, odpovídala si. Každýmu po zásluze!

Jasně, žádnej problém.

***

Ááá, tak proto mě neznáš, chlapče.

Table of Contents

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA