Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Jiří Mazánek

Paměti tantrika

Redakční úprava a korektura textu Tomáš Vystrčil.
Fotografie archiv Jiří Mazánek, Andrea Horská a Alfred Strejček.
Dále kniha obsahuje tradiční tantrické ilustrace
a ilustrační fotografie, na většině je Kršna s Rádhou.
Grafická úprava, sazba a kaligrafie Šimon Chloupek.
Sazba písmy Krete a Raleway.
Kniha vyšla díky příspěvku Ministerstva kultury ČR.

Grada Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, Praha 7

Vydala Grada Publishing, a. s.,
pod značkou Alferia v Praze roku 2024
jako svou 9 193. publikaci

Tisk Tiskárny Havlíčkův Brod

© Grada Publishing, a.s., 2024
© Jiří Mazánek, Praha 2024
www.jirimazanek.cz
www.jiri-mazanek.cz

ISBN 978-80-271-7220-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-7219-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-5335-0 (print)

Kniha vyšla díky příspěvku Ministerstva kultury ČR

Helence,
jediné lásce mého života,
která inspirovala napsání této knihy
a sta básní.

Úvod

Milí přátelé, rozhodl jsem se napsat tuto knihu proto, abych jednak povzbudil ty z vás, kteří chtějí na sobě pracovat, a jednak ty, kteří nevědí příliš o cestě tantry a mají díky médiím nebo těm, kteří ji takzvaně praktikují, o ní zkreslené představy. Možná, že čekáte nějakou senzaci, ale rád bych vám předložil seriózní knihu, a ne nějaké nesmysly. To neznamená, že jsem neprožil nic neobvyklého, co se každému nestává, ale řekl bych, že něco neobvyklého může v životě prožít každý.

Rozdělení knihy do kapitol bude určitým způsobem mapovat nejen moji životní pouť, ale také můj lidský i duchovní vývoj. Ve svém životě jsem se setkal s mnoha lidmi, hodně z nich bylo žen. Původně jsem použil k jejich označení pouze křestní iniciály a u nich číslovky, protože bylo víc žen stejného jména. Chtěl jsem tak zachovat jejich anonymitu. Ale na doporučení mého přítele jsem zvolil fiktivní jména. Nakonec neuvádím jména žádná a myslím, že se i tak v textu budete orientovat. Přesto jsem na konci přidal jakýsi souhrn všech mých vztahů. Ovšem u těch lidí, kteří byli velmi pozitivní a mí celoživotní přátelé, uvádím jejich pravá jména, protože si zaslouží být zmíněni.

Aby nebyly kapitoly jen číslované, přidal jsem ke každé pár názvů. Ovšem jsou pouze orientační. Proto je v knize mnoho dodatků, v nichž se podrobně vysvětluje to, co jsem v kapitolách nerozváděl.

Vedle toho jsem se také rozhodl, že přidám některá filozofická vysvětlení, abyste pochopili, o co skutečně v tantře jde, a také jsem připojil některé tradiční obrázky. Protože jde v praxi tantry především o práci s čakrami, je vhodné také jejich tradiční znázornění.

Praxe tantry mě ovlivnila nejen hudebně, ale také básnicky. Napsal jsem a píši stále hodně básní, v podstatě denně, a některé z nich jsou tantrické nebo mystické. Proto si občas dovoluji některé do textu přidat. Původně jsem chtěl přidat také popis čaker a jejich význam, případně publikovat určitá cvičení z tantry. Ale od toho jsem nakonec upustil. Správný význam pochopí jen ten, kdo je připravený. I mně se tak stalo a pochopil jsem také sám, bez vysvětlování a přejímání něčeho vyčteného. Proto se i vy snažte.

Přesto jsem nakonec přidal kapitolu se základními pojmy tantry, aby se básně daly lépe pochopit.

Protože většina duchovních hledačů jakékoli cesty často tápe, dovolil jsem si dát některé rady z vlastní zkušenosti.

V hlavním textu se dozvíte hodně podrobností i vedlejších příběhů. Na závěr jsem přidal stručný, nejen tantrický životopis, kde je rozvedeno to, co není ve vlastním textu nějak zvlášť zdůrazněno. Ze stejného důvodu jsem přidal i bibliografii knih o tantře, které jsem napsal, ale i některých dalších knížek s duchovní tematikou, a stejně tak diskografii mých příbuzně zaměřených alb.

Doufám, že kniha bude pro zájemce přínosem, a také změní zkreslené mínění lidí o úžasné nauce tantry.

Vše dobré a hodně lásky vám přeje

Jiří Mazánek.

Óm parášaktjájí namaha.

1. kapitola

MLÁDÍ A ÚVAHY O TOM, JAK VYPADÁ ŽENA

Už dlouho mě moji přátelé žádali, abych napsal svoje paměti, protože jsem zažil mnoho velmi zajímavých a vzrušujících příhod, ale také veselých. Přemýšlel jsem, jak tyto paměti nazvat, zda Paměti tantrika, nebo Paměti člověka hledajícího lásku. Obojí spolu u mě souvisí, ale rozhodl jsem se pro první název.

Začal bych tím, že jsem se narodil v Pardubicích a mám o tři roky mladšího bratra. Ten je ovšem zcela jinak založený. Asi jen díky tomu jsme se odmalička rvali a dohadovali, třeba o to, kdo bude mít větší kus jídla. Ale také jsem slyšel, že se vlastně všichni sourozenci takhle dohadují, perou a závidí si. Asi ta nejzásadnější věc, ve které jsme se lišili, byla, že já jsem měl velký zájem o vzdělávání a o pořádek, takže odmalička, aniž by mě to nějak zvlášť rodiče nařizovali anebo učili, jsem si věci rovnal. A co jsem chtěl, tak jsem vždy našel. Možná na to měl velký vliv Jaroslav Foglar, jehož knihy mě nesmírně zaujaly. Všechny jsem je přečetl, a měl jsem dokonce ve své skříňce pověšený od něj převzatý citát jako krédo svého života: Buď vždy spravedlivým a čestným, buď mužem.

Základní devítiletá škola

Byl jsem posedlý četbou knížek, pravidelným návštěvníkem knihovny, spoustu knížek jsem četl velmi rychle a neměl jsem toho stále dost, takže jsem pokračoval ještě v noci pod peřinou s baterkou, až jsem si zkazil oči a od 4. třídy pak musel nosit brýle.

Vedle Jaroslava Foglara mě zajímalo všechno o přírodě a zvířatech. Přečetl jsem hodně knížek hlavně od ruských autorů. Chtěl jsem potom jít studovat biologii, takže jsem z biologie také maturoval.

Třetí věc, která mě zaujala, byli pravěcí lidé, antropologie, a tak jsem četl knihy od Augusty a obdivoval kresby Buriana. A dokonce, protože jsem neměl peníze na koupi těchto knih a chtěl jsem je mít, tak jsem si je ručně přepisoval.

A poslední, co mě zajímalo, byly křížovky. Všechno, co se mi dostalo pod ruku, jsem vyluštil, a dokonce jsem si začal psát vlastní křížovkářský slovník těch nejčastějších výrazů, protože tenkrát ještě žádný takový slovník neexistoval. Když jsem si někde přečetl, že v Hradci Králové bude krajský křížovkářský a hádankářský přebor, tak jsem se přihlásil a úspěšně ho absolvoval. Tam se mě ujali členové pardubického oddílu Perníkáři, kteří o mně samozřejmě neměli ani tušení. Stal jsem se jejich mladou nadějí. Byl jsem jejich členem do 16 let, a všechen svůj čas jsem proluštil, a naučil se i hádanky. Pak jsem je ovšem zklamal, protože jsem začal cvičit jógu a uvědomil si, že důležitější je práce na sobě než vysedávání nad křížovkami. Tato záliba mi ovšem zůstala po celý život a tak, když jsme jeli na dovolenou s mou poslední partnerkou, jsme si vždy koupili nějaký sešit s křížovkami a celý ho vyluštili. Jen jsem byl mile překvapen, neboť byla první ženou, kterou to nejen zajímalo, ale také měla neuvěřitelné znalosti.

Musím říci, že asi právě proto jsem neměl ve škole vůbec žádné problémy a všechny třídy vychodil s jedničkami. Ovšem ze stejného důvodu, totiž že jsem přečetl všechno možné. Stávalo se občas, že jsem učitele na gymnáziu při výuce opravoval. Prostě jsem byl pyšný a drzý. Tatínek, který byl váženým členem SRPŠ,

Maturitní foto

tedy Sdružení rodičů a přátel školy, tak musel chodit do školy a tam mě omlouvat, a hlavně já jsem potom musel slibovat, že už to nebudu dělat a tak dále. Takže v tom jsme měli doma trošku rozepře. Ale jinak byli rodiče rádi, že jsem chytrý a vzdělaný a s mým učením nejsou žádné problémy. Já už jsem totiž četl ještě dříve, než jsem začal chodit do školy.

Jednou z přátel mých rodičů byla moje dlouholetá třídní učitelka, paní Blažena Šafránková. My jsme jí ve škole tajně říkali „Šafrbaba“. Ovšem byla to skvělá žena. Ona k nám občas také chodila na návštěvu, a tam jsem poznal, že to není jen taková ta přísná učitelka, která má znalosti, ale že to je výborný a veselý člověk. Díky ní mám stále v mysli citát, který mi napsala do památníčku, co jsme tenkrát jako děti měly a dávaly ho každému, aby tam něco napsal. Tak paní Blažena Šafránková mi tam napsala citát z Dostojevského, v němž je to, čím se snažím řídit dodnes a co stále platí: Pomlouvačům a nactiutrhačům se nejlépe pomstíš tím, budeš-li den ode dne lepším. Dostojevskij to věděl moc dobře, že svět se nemění, a že lidi, kteří závidí, také pomlouvají a dělají všechno možné. I já jsem toto všechno zažil, a proto vím, že nejdůležitější je zachovat klid a vůbec na takovéto lidi nereagovat.

Na chmelu před střední školou

Důležitým zlomem v mém životě byla 8. třída. Do té doby jsem byl takové ucho, ostříhaný na ježka, kterého děvčata vůbec nezajímají. A pak ještě druhá věc, totiž že moje maminka, která dříve tancovala, ale potom měla problém se srdcem, chtěla, aby se někdo v rodině stal také tanečníkem. Takže já jsem chodil šest let do baletu. Ne, že by mě to nebavilo. Ovšem byl jsem tam jediný muž. To si ona pochvalovala, protože muži jsou v baletu vzácní a já budu mít potom dobře placenou práci. Jenže čas letěl, a mě ta děvčata stále vůbec nezajímala, i když já je ano.

Zato jsem chtěl začít hrát na kytaru. Tenkrát to byl takový boom, každý hrál na kytaru. Dneska je to spíš na syntezátory, to jde samo. Tatínek mi koupil za 100 Kčs nějakou kytaru, a já jsem na ni pochopitelně nic neuměl. Tak mě přihlásil do Lidové školy umění. Ale tam mě pořád učili jenom etudy a stupnice a podobné věci. To se mi nelíbilo, a právě v té osmé třídě to vykulminovalo. Řekl jsem si, že jsem chlap, a ten už nesmí chodit do baletu a nosit ježka, ale musí hrát na kytaru a mít vlasy dopředu. No, a tohle všechno jsem uskutečnil. Začal jsem se učit podle různých časopisů písničky tehdy známých interpretů, jako byli Neckář, Vondráčková, Matuška a další. A potom také některé ty táborové písničky. Hned samozřejmě o mě byl větší zájem. Tedy větší zájem je přehnané slovo, protože tehdy nebyla děvčata jako dnes, kdy už jsou třeba v 8. třídě

Po promoci s rodinou

vyspělá a oblékají se podle poslední módy a češou se a lakují si nehty a tak dále, a vypadají potom jako „staré mladé“. Tak tenkrát to takové nebylo.

Také jsem ještě netušil, jak žena ve všech partiích vypadá, byla to jen taková přirozená přitažlivost mezi děvčaty a chlapci. Pamatuji si, že se mi líbila ve třídě jedna dívka. Jmenovala se Květa Chachulová. Já jsem si říkal, jak bych se s ní mohl potkat o samotě nebo s ní více kamarádit. Tak mě napadla taková hloupost. Do Základní devítileté školy bratranců Veverkových v Pardubicích jsme chodili po cestě mezi stromy parkem. A já jsem vymyslel, že tam vykopu jámu, přikryji ji nenápadně, ona tam spadne a já ji vysvobodím. No úplná blbost. Nic takového jsem neuskutečnil, nikdy ji ani neoslovil, a tím to skončilo.

Jinak se ani nepamatuji, že bych o nějaké jiné děvče v té době měl zájem a něco i o dívkách věděl. Není to jako teď, že se podíváte, jak vypadá nahá žena do nejmenších podrobností na internetu nebo v časopisech. Tenkrát nic takového nebylo. Já jsem potají, když nebyli rodiče doma, hledal v knihovně knížku, která se jmenovala Naše dítě. Byla to vlastně taková příručka pro maminky, než porodily. Tam jsem poprvé viděl prsa, ale to byla vlastně taková technická fotka, kde bylo narýsováno, jak se zvětšuje bříško během těch devíti měsíců. Ale jak to vypadá dole, to tam nebylo. Později jsem si z nějakého uměleckého časopisu vystřihl ženské prso. Byl na ně úžasně estetický pohled, a to se mi líbilo. Měl jsem ho potají ve své skříňce schované. Takže to bylo všecno, co jsem o ženách tehdy věděl.

INSPIRACE

Otevřela jsi mi inspirace stavidla
Přímý proud z akáši přivedla
Sarasvatí skrze kundaliní zpívá
Opěvuje lásku i tvá očka živá
Mluví o té kráse na všech úrovních
Víc se budu snažit, bych se vyznal v nich
Vše co slyším je z nejvyšších sfér
Hraje ve mně nejkrásnější ze všech her

ŠAKTI

V záři Slunce
Svitu Měsíce
Tančíš nahá
V srdci mém
Ty jsi světlo
Má věčná svíce
Provázíš mne
Celým životem
Všechno bych dal
Za lásku tvou
Báseň píši
Svým srdcem
Tvoji bytost
Skutečnou i neskutečnou
V sobě nosím
Nocí dnem

PŘICHÁZÍŠ

Přicházíš v tichu a nečekaně
Skrytá za hlukem přívalem slov
Zda tě spatřím, necháváš jen na mně
Může být úplněk, může být i nov

Dáváš mi pořád nějaká znamení
Nápadná nejsou, však je jich dost
Nevidím-li, je v mém srdci mámení
Na sebe jen mohu míti zlost

Ta je marná, ty jsi paní svou
Na křídlech létáš, či jen přijdeš
Bavíš se nesmírně věčnou hrou
Vítězíš a srdce zasáhneš

A když pochopím už ta znamení tvá
Zmaten jsem, nevím, jak mám jednat
Však lidská bytost je tehdy celistvá
Nemůže-li kvůli tobě ani spát

Teď, když jsi se mnou, tak nemám slov
O tobě bych všem chtěl jen mluvit
Ač vím, že mlčení je nejlepší řeč beze slov
Celým žitím musím tě však oslavit

Děkuji ti, lásko, že tě v srdci mám
Že smysl života v tobě jsem našel
Že tvou píseň každodenně vyzpívám
Že znamení tvá jsem pochopiti směl

2. kapitola

HUDEBNÍ A JÓGOVÉ ZAČÁTKY,
PRVNÍ SEXUÁLNÍ ZKUŠENOST

V 1. kapitole jsme se dozvěděli, že jsem vedle etud na Lidové škole umění začal hrát také populární a táborákové písně. To bylo proto, že se u mě nevědomky probudil zájem o obdiv žen. Od šestnácti let jsem praktikoval jógu, a to velmi intenzivně. Také jsem se zmínil, že jsem vlastně do té doby neměl žádnou sexuální zkušenost, pouze autoerotickou. Ale i tu jsem objevil náhodně, protože pohlaví si vynucovalo, abych se ho dotýkal a hrál si s ním, i když jsem nevěděl proč. Viděl jsem to dokonce i u malých chlapečků, co byli ještě v kolébce, že si hráli s „pindíkem“. Říká se tomu dětská sexualita, která potom na několik let zmizí. Holčičky se zase rády mazlí a sedají si do klína. Ale velmi dobře vytuší, co dělá muži příjemně, a tak je baví ho potom škádlit. První počátky pozdějšího flirtování. Dnes ovšem vyspívají rychleji, kluci většinou ne, ti jen hloupě vtipkují. Když jsem to poznal, tak se mi to tak zalíbilo, že maminka nestačila prát peřinu. Ale nikdy mi neřekla ani slovo.

Přírodovědný tábor v Tatrách

Nicméně bylo jasné, že v těchto letech ve mně hormony pracují, a že sexuální síla se chce nějakým způsobem projevit nebo harmonizovat. S mým kamarádem z domu, kde jsem bydlel, jsme vedli hovory o tom, jak vlastně žena dole vypadá. Vytvářeli jsme neuvěřitelné představy. Něco se už muselo stát.

A k tomu došlo na přírodovědném táboře v Nízkých Tatrách. Jak jsem se zmínil dříve, velmi jsem se zajímal o přírodu, a tak jsem kolem sedmnáctého roku jel v létě s dalšími pod stany k Liptovskému Hrádku. Byl jsem už velmi oblíbený díky své hře na kytaru a interpretaci známých písní, jak populárních, tak táborákových. Jedna z dívek mi potají podstrčila papírek, ať v noci za ní přijdu do stanu. Dívky jsou vždy odvážnější a berou do ruky urychlení událostí. Nešlo u mě o žádnou lásku, ani přitažlivost. Jen jsem si říkal, že konečně uvidím, jak to ženské pohlaví vypadá. Ovšem protože ve stanu je tma a nic bych neviděl, tak jsem si musel vzít baterku. A přesně tak to bylo. Dívka byla také evidentně nezkušená, nic takového jako dnešní děvčata. Přišel jsem, ona ležela, stáhla si vše dolů, a nic dalšího nedělala. Já jí posvítil mezi nohy a zhrozil jsem se. To chlupaté má být přitažlivé a ovládat celý svět, díla všech umělců? Strašně se mi to nelíbilo. Zhasl jsem a beze slova odešel. S tou dívkou jsme pak o tom vůbec nemluvili, ona byla stejně taková, že skoro nemluvila. Ale potom mi domů od ní přišel dopis a v něm pohled, abych napsal, jestli s ní chci chodit. To mi přišlo opravdu trapné, tak jsem jí napsal dopis, v němž jsem se omlouval, že to vše byl omyl. Tím skončil můj první sexuální zážitek se ženou.

Ale vlastně to bylo první osvícení a vidíte – stačila k tomu baterka. Proč osvícení? Když jsme se totiž pak vraceli vlakem zpátky do Pardubic, tak kamarádi zase chtěli, abych něco zahrál. Vzal jsem kytaru a najednou začal brnkat, vůbec jsem nehrál žádné písničky. A ty jsem od té doby už nehrál nikdy. Dostal jsem se do nějakého zvláštního stavu, byl velmi příjemný, a nemohl přestat, dokud mi kytaru nevzali. Až po letech jsem si uvědomil, jak silné musí být vyzařování z ženského pohlaví a jak já v té době na to byl připravený, že to způsobilo takovou změnu. Ovšem důležitou roli v tom hrálo roční, intenzivní a upřímné cvičení jógy. Děkuji této nevědomé šakti.

Těch šakti pak bylo v mém životě více a je jasné, že jsem už tehdy byl vyslán na cestu, kde je žena, šakti, resp. ženská polarita, nesmírně důležitá. Avšak zároveň také její nepřítomnost. Je třeba být ale otevřený. Otevřený, to znamená, že praxí jógy, v níž jde především o probuzení energie kundaliní a vyprázdnění mysli, bylo moje jemnohmotné tělo otevřeno vibračním vlivům. Třebaže jsem se ani nedotkl ženského pohlaví, už jenom samotný pohled na ně bylo to, co jsem potřeboval k určitému probuzení dalších sil sexuální energie. A ty síly jsou vždy, pokud jsou v harmonii, kreativní. Takže, vlastně to nebylo najednou, ale všechno bylo nějakým způsobem již dopředu připraveno. Tehdy se ta kreativita vybíjela ve velkých extázích, kdy jsem skutečně hodiny hrál na kytaru a byl úplně v jiném světě.

Začátky jógy

To se zužitkovalo později, když jsem se seznámil s Jaroslavem Hutkou, písničkářem ze Sdružení Šafrán, který mě pozval do Prahy, abych se zúčastnil soutěže O ptáka Noha, kterou toto sdružení pořádalo v Čáslavské ulici. Ten sál tam dodneška je, ale už se v něm nic nekoná. Vlastně to byla soutěž písničkářů, ale já jsem žádné písničky neměl, pouze jediný text Žebráci. S tím jsem se také zúčastnil krajských přehrávek v Hradci Králové. Ty byly povinné, jinak se nemohlo veřejně vystupovat. A potom jste ještě museli mít nějakou organizaci, pod kterou jste hráli a která se za vás zaručila. Přehrávky jsem nedostal, protože prý dnes už žebráci nejsou. Nepochopili, že byli myšleni žebráci duševní. A s touto písní jsem soutěž v Praze vyhrál. Měl jsem obrovský úspěch, dokonce už se ozval i první fanoušek, který mi napsal vyznání na vstupenku. Soutěže se mohl zúčastnit kdokoli, to na přehrávkách nezáviselo.

Jinak Sdružení Šafrán mělo jako zřizovatele Malostranskou besedu, proto mohlo pořádat soutěže a já s nimi potom jezdit a vystupovat. Ale význam to mělo hlavně v tom, že se mě Jarda Hutka zeptal, jestli znám indickou hudbu a že se jí to velmi podobá. Já jsem ji nikdy neslyšel, protože v rozhlase po drátě nic takového nehráli a televizi jsme neměli. Řekl, že mi sežene nahrávku v Pardubicích, kde má známého, a zároveň, že mi přiveze sitár, který vlastnil, ale sám na něj nehrál. Zapůjčí mi ho s učebnicí hry na sitár od Raviho Šankara. Co řekl, to udělal.

A tak jsem získal první nahrávku indické hudby. Pamatuji si to jako dnes. Byla od Raviho Šankara a jmenovala se Rága Paraméšvarí. Tu jsem poslouchal hodiny a hodiny, znal ji nazpaměť a meditoval při ní, až mi tekl pot po celém těle. Pokoušel jsem se potom hrát na sitár. Ve škole Raviho Šankara bylo napsáno, jak se má nástroj naladit. Moc mi to nešlo, takže jsem nic pořádného z toho nástroje nevyloudil. To mě strašně štvalo. Blížil se den, kdy si měl Hutka přijet pro sitár, protože ho zase chtěl půjčit někomu jinému. A tak jsem si řekl, že ho naladím podle sebe. Prostě jsem ty struny nějak natáhl a hle – intuice byla důležitější než škola, a najednou mi to znělo. Byl jsem nadšený a myslel si, že mým úkolem v životě není nic jiného než hrát indickou hudbu. Samozřejmě, opět to byla hloupost způsobená mým nadšením, ale hnala můj život dál.

Pokoušel jsem se jednak shánět další nahrávky indické hudby, ale také sitár. Sehnal jsem si později takový maličký přes jednu přítelkyni, a na ten jsem se pokoušel hrát. Dokonce jsme s ním později nahráli hodně skladeb se souborem Relaxace. Pak jsem přemýšlel, jak to udělat, abych mohl odjet do Indie a tam se učit hrát. Jenže jsem neměl žádné peníze, a dostat se tehdy za socialismu někam do ciziny nebylo nikterak jednoduché. Nicméně jsem postupně naposlouchal mnoho další indické hudby, a zaujal mě nejstarší duchovní indický zpěv, takzvaný dhrupad. Dhrupad je zpěv, který se neprovozuje jako koncert. Dneska už ano, původně však to byla vlastně modlitba, kterou pomocí tónů předváděl bráhman před múrti neboli nějakým symbolem božství. Jenom on mu vlastně směl zpívat. Je to nejtěžší způsob zpěvu, který v Indii existuje, velmi náročný jak hlasově, tak emotivně-duchovním prožitkem. Právě proto ho vlastně dnes interpretuje především jenom jediná rodina Dágarů. Všichni její synové zpívají tento dhrupad, často také ve dvojici. V první části, álapu, se musí vyjádřit nálada rágy, to je nejdůležitější a nejvíce oceňované. Ačkoli jde o improvizaci, existují velmi složitá pravidla, jak ji rozvíjet. Používají se pouze určité slabiky vyjadřující tóny, nejsou tam žádná slova. Potom následuje druhá část, nazývaná obvykle džod nebo džór, v níž se trošku rytmizuje zpěv a přechází také do vyšší oktávy.

V indické hudbě se musí zvládnout, a to jak u zpěvu, tak u nástrojů, tři oktávy nad sebou. Teprve až ve třetí části rágy se přidává dvoustranný buben pakhávádž, jeden z nejstarších indických bubnů vůbec. Podle legendy z tohoto bubnu vznikla tabla, a to tím, že byl rozpůlený, a jedna část použita na hluboké, a druhá na vysoké tóny. To prý provedl velký mystik, světec a hudebník Amír Chozró. V této třetí části rágy se u dhrupadu už zpívá obvykle nějaká mantra nebo šlóka, která má několik veršů. V té se vždy opěvuje nějaké božstvo, obvykle Šiva. Tento zpěv mě nesmírně zaujal, a proto jsem ho chtěl v Indii studovat. Jenže to bylo všechno zatím ve hvězdách.

Pochopitelně, že za socialismu nebylo možné chodit na nějaké duchovní přednášky, leda potají, a stejně tak bylo povoleno, aby se sešlo v bytě maximálně 10 lidí. Všechno policie sledovala: jak disidenty, tak ty, co se zajímali o nějaké náboženství. My jsme se scházeli v malém množství občas u Máši Svobodové. Mášu Svobodovou jsem poznal jako astroložku a jogínku. Další, kdo tam chodil, byl můj velký přítel Boris David, znalec asi třiceti jazyků, který přitom pracoval v knihovně Plynoprojektu. Potom to byl Jiří Čumpelík, který v Indii už byl, dříve tancoval ve sboru Národního divadla a Indii navštívil, aby se naučil tanec bhárata natjam. Ale vedle toho dělal jógu a rehabilitaci, což dělá dodnes. Rehabilitaci nyní také učí na FTVS. Dále tam chodil Vašek Lepičovský, který vystudoval psychologii, a jeho žena byla lékařka, která pracovala v Ústavu fyziologických regulací Na Bulovce. Tam zkoumala vliv jógy na mysl i na tělo. Ta ovšem později emigrovala. Předtím ještě stihla jak jeho, tak mě a několik dalších kamarádů, změřit při recitacích manter, dechových cvičeních, meditaci a dalších podobných aktivitách, které jsou součástí jógy, a to potom vše publikovat ve vědeckých časopisech. Její místo pak převzal Karel Nešpor.

K Máše Svobodové, když jsme tam jednou zase byli, najednou někdo zavolal z Polska, a byli to členové Hnutí Haré Kršna, kteří ještě u nás nezačali působit. Těžko bych odhadl, který rok to byl, ale určitě někdy 1976 nebo 1978, protože jsem měl už vystudováno a také po vojně. Ptali se, jestli by, když budou projíždět tehdy Československou socialistickou republikou, se mohli zastavit a něco nám říci o indické filozofii, uvařit a zazpívat. Nevím, jak přišli na telefon Máši. A vůbec bylo zvláštní, že jsme tam zrovna všichni byli, ale všechno to tak asi mělo být.

Jiřík s támpurou

A tak, když po čase přijeli, připravili vynikající jídlo, krásně zpívali a hráli a to, co nám povídali, se všem líbilo, jak to bylo tolerantní. Mě to velice zaujalo, a taky hlavní přednašeč a kuchař Dhíra Kršna Dás, později svámí, byl velmi sympatický člověk, původem americký rockový hudebník. Potom jsem vlastně vždy, když se ozvali, nějakým způsobem zorganizoval setkání, samozřejmě tajné, pro lidi v některém z jejich bytů, protože sám jsem neměl žádný a bydlel jen v podnájmu.

Tak jsem vlastně získal další napojení na indickou hudbu, i když to už doslova indická hudba nebyla. Ale používali indické nástroje, především tánpúru. To je strunný nástroj, který udržuje tóninu. Potom to byl dvoustranný buben mrdangam nebo taky mridangam. Takže to byla další zajímavá zkušenost a ta si mě získala také proto, že jsem velmi intenzivně začal praktikovat mahámantru, která je hlavní mantrou Hnutí Haré Kršna. Sehnal jsem si také některé jejich nahrávky. Ty byly příčinou prvních výslechů StB, protože jsem dal inzerát do časopisu Melodie, který oficiálně vycházel. Mezi jeho inzeráty se nabízelo, aby se ten, kdo má zájem o indickou tradiční hudbu, na inzerát ozval. Ten inzerát tam ovšem dali kršnovci ze Švédska. Samozřejmě, že to všechno už StB sledovala, a hned zjistila, kdo na to odpověděl. A už si mě volali. Protože jsem odvezl kršnovce také do Českých Budějovic, do Pardubic a později do Hlinska, kde jsme uspořádali obrovský festival, tak se díky poctivým občanům už něco provalilo, protože tam někdo fotil, a pak to někomu v dobrém úmyslu ukazoval. Začali mě tedy pravidelně soudruzi z StB vyšetřovat. A samozřejmě vyhrožovat. Nic se nedozvěděli a další informace o tom můžete nalézt v knize Dějiny Hnutí Haré Kršna v Čechách, kde jsou jen změněna jména. Ale stejně tak informace o tom najdete v podkladech Paměti národa, kde jsem všechno dopodrobna vylíčil, jak na audio nahrávce, tak částečně i na videu.

Díky Borisu Davidovi, který byl původem z Českých Budějovic, ale pracoval v Praze a měl tu byt, jsme spolu byli na filmu Buddha ve filmovém klubu. Ten byl tenkrát v Klimentské ulici. Filmový klub bylo kino pro náročnější diváky, takže se předpokládalo, že moc lidí nepřijde, tudíž tam bylo asi 50 míst, a také to bylo samozřejmě velmi sledované, včetně toho, co se promítá za filmy. Tam jste také poprvé mohli vidět filmy od Tarkovského. Když film skončil, tak mě Boris seznámil s Vlastislavem Matouškem, který tenkrát studoval skladbu na HAMU a s Borisem hindštinu na jazykové škole a také cvičil jógu. Boris říkal, že bychom to možná mohli dát dohromady. Vlastík měl taky zájem o indickou hudbu, a my jsme to opravdu dohromady s ním a Karlem Babuljakem, který zase ke mně chodil na jógu, kterou jsem už tehdy vyučoval, dali. A tak vznikla v roce 1979 skupina Relaxace, která už funguje přes 40 let v nezměněném složení. To je jiná kapitola, o které se zmíním později.

Max Švabinský – Splynutí duší

SPLYNUTÍ

SLUNCE A MĚSÍC

Když slunce vyjde

A měsíc s ním
Temná noc zajde
A zmizí stín

Závoj je stržen
Odkryta zář
Had je vyzdvižen
A jasná tvář

BOŽSKÉ LŮNO