Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Carole Matthewsová

Čokoládové nebe

Z anglického originálu The Chocolate Lovers’ Diet vydaného nakladatelstvím Sphere v Londýně roku 2007 přeložila Lucie Libovická

Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha

Ilustrace Kateřina Brabcová

Grafická úprava obálky Martina Charvátová

Korektury Diana Štelová

Odpovědná redaktorka Jana Drápalíková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS

U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 8743. publikaci.

První vydání, Praha 2023

Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

The Chocolate Lovers’ Diet

Copyright © Carole Matthews 2007

First published in the United Kingdom in the English language in 2007

by Sphere, an imprint of Little, Brown Book Group.

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2023

Translation © Lucie Libovická, 2023

Cover illustration © Kateřina Brabcová, 2023

ISBN 978-80-271-6770-8 (ePub)

ISBN 978-80-271-6769-2 (pdf)

ISBN 978-80-271-3748-0 (print)

Ahoj moji milí,

jako spisovatelka jsem zjistila, že existují postavy, které prostě nedokážete opustit. Když jsem stvořila rozpustilé a zábavné ženy z Čokoládového klubu, netušila jsem, že jejich příběhy vyústí ve čtyři bestsellery a že budou v popředí mého zájmu ještě o dvanáct let později. Tropily pěkné šaškárny, měla jsem to předvídat. Tyhle knihy jsem psala s velkou radostí, přestože jsem kvůli nim začala být závislá na čokoládě – protože jsem přece musela prozkoumat, o čem píšu, a bylo to báječné –, a jsem šťastná, že jsou to nejoblíbenější knihy mých čtenářů po celém světě.

Takže pokud jste o nich ještě nečetli, doufám, že pro vás bude potěšením seznámit se s Lucy, Chantal, Autumn a Nadiou. Jen si dejte záležet na tom, abyste měli po ruce dost čokolády, až se usadíte ke čtení.

S láskou Carole :) xx

Kapitola 1

Existují dva typy žen, jak jsem zjistila. Ty, které jsou závislé na čokoládě, a mrchy. Mrchy jsou ta sorta žen, které říkají: „Kdepak, v životě bych nedokázala sníst celou tyčinku Mars, mohlo by mi po ní být špatně.“ Nebo: „Došla jsem k názoru, že jeden dílek tmavé čokolády je víc než dost, nemyslíte?“ Nebo ještě hůř: „Já čokoládu moc nemusím. Mám radši pikantní chutě.“ Tohle všechno vám vykládají a při tom upejpavě uždibují tyčinky Twiglet, jako by kvasnicový výtažek byl dostatečnou náhražkou naprostého blaha. O co jim jde?

To my, členky Čokoládového klubu, jsme naprosté závislačky. Milujeme tuhle nejlahodnější potravinu na světě ve všech jejích podobách. A nestydíme se za to.

Dneska jsme se s kamarádkami sešly v hlavním stanu našeho klubu, v útulném nebi, které se nachází v postranní uličce ve spořádané části Londýna. Jmenuje se to tu Čokoládové nebe – a opravdu to je čokoládové nebe.

Je týden před Vánocemi, ráda bych vám popsala, že venku to vypadá jako kouzelná zasněžená scéna z Dickensových románů, ale to nejde, protože zažíváme období globálního oteplování, a tak je nebe nad Londýnem šedé jako sukně od školní uniformy, leje jako z konve a fouká silný vítr. Nám je to ale jedno. Přestože venku zuří živly, jsme tu všechny. Chantal, Autumn, Nadia a já, Lucy Lombardová – nenapravitelná čokoholička a zakládající členka klubu –, sedíme na pohovce u krbu a hned tak se nehneme. Není to krb s hořícími poleny, jen jeho moderní plynová náhražka, ale nám stejně vyhovuje. Je to naše nejoblíbenější místo. A touhle dobou, po zavírací době, už nám ho upřímně řečeno nikdo nevyfoukne. Před sebou máme talíř čokoládových pochoutek – piškot lehký jako peříčko s kopečkem kapučínového krému, skvělé čokoládové brownies a výběr nejlahodnějších lanýžů, jaké lidstvo zná, vyrobených z madagaskarské čokolády a smetany, ty mám ze všeho nejradši. Protože je v nich čerstvá smetana, musí se sníst během pár dní – jako by to byl problém! Věřte mi, tohle je nejblíž, jak se na veřejnosti můžete dostat k orgasmu. Ze rtů mi unikne uznalé zasténání.

Majitelé Čokoládového nebe, Clive a Tristan, což jsou skvělí mužští, homosexuálové – heterosexuální muži by si přece neotevřeli kavárnu s cukrárnou specializovanou na čokoládu, že ne? –, nás rozmazlují, protože jsme jejich zdaleka nejlepší zákaznice. Nejradši bychom si tenhle koutek ohradily provazem s cedulí JENOM PRO VÝZNAMNÉ HOSTY, ale oni nám to nedovolí, drzouni, trvají na tom, že sem musejí mít přístup i jiní zákazníci, přestože tu nespořádají ani z poloviny tolik čokolády jako my.

Mokré kabáty máme naházené na kupě vedle sebe, stoupá z nich pára. Mladistvý nadýchaný účes, který se mi podařilo vytvořit žehličkou na vlasy a půl kilem tužidla, se mi připlácl k hlavě. Ale situace se obrací k lepšímu. Před každou z nás stojí sklenice s horkou čokoládou posypanou značně pálivým červeným chilli a ozdobenou notnou dávkou šlehačky. Mé chuťové buňky se nedokážou rozhodnout, zda mají omdlít, nebo se rozhořet. Zbývá už jen chloupek k dokonalé spokojenosti. No lépe řečeno zbýval by, nebýt jedné drobné překážky.

Na stěně Čokoládového nebe visí vtipná keramická plaketa. Clive, když měl jednou slavnostní náladu, na ni nechal stříbrným písmem napsat:

Rady, jak přežít stres:

1. Zhluboka se nadechněte.

2. Počítejte do deseti.

3. Snězte čokoládu.

To je naše politické prohlášení. Posvátný výnos zdůvodňující náš způsob života. Zhluboka se nadechnu, napočítám do tří a strčím si do pusy další báječný lanýž. Ze rtů se mi vydere úlevný povzdech, nedokážu ho potlačit. Prožívám období obrovského stresu. Mám oblečené kalhotky s nápisem KDEPAK MILOVAT MUŽE, JÁ MILUJU ČOKOLÁDU – což vám může napovědět, jak na tom asi jsem.

„Pořád ještě nemáš žádné zprávy o Idolovi?“ vyzvídá Nadia zpod knírku ze smetanové pěny.

A tím se dostáváme k oné zmíněné drobné překážce. Zavrtím hlavou. Můj současný přítel, pan Aiden Holby alias Idol se v současnosti pohřešuje. Ztracen v akci. V Austrálii.

Z nějakého důvodu je být ztracen v akci v Austrálii ještě horší. Kdyby byl ztracen v akci řekněme v Belsize Parku, mohla bych tam zajet autobusem nebo metrem a v pravidelných intervalech bušit na dveře jeho bytu, dokud bych nezjistila, co přesně se děje. Takhle za ním nemůžu odjet a trčím tady. Napsala jsem mu spoustu vášnivých e-mailů, ale zůstaly bez odezvy. Mám o něj starost, volám mu, ale hovory padají rovnou do schránky. Na počítači vidím, že je online, ale neodpovídá mi. Nevím proč. Dřív jsme vedli dlouhé transkontinentální hovory prostřednictvím webkamer, některé z nich byly příjemně lechtivé. Ať žijí moderní technologie! A pak zničehonic konec, vůbec nic.

„Nechápu to,“ postěžuju si. „To k němu nesedí.“

Chantal si hlasitě odfrkne. To odfrknutí znamená: „Je to jen chlap, cos čekala?“

„Vážně,“ trvám na svém. „Není jako jiní chlapi.“ Jako jiní chlapi znamená, že není jako Marcus, ten mizera, můj teď už bývalý snoubenec, což je nevěrník a největší sukničkář na světě. Dokonce větší než Bill Clinton, Tom Jones a Darren Day.

Má kamarádka původem z Ameriky, s dokonalým účesem a překypujícím bankovním kontem, si znovu odfoukne. Snažím se udržet jazyk za zuby. Přestože je Chantal jedna z mých nejlepších kamarádek vůbec, vztah mezi ní a mnou je v této chvíli poněkud napjatý. To proto, že spala s mým bývalým přítelem – ne s Marcusem, s jiným, mnohem milejším, jmenuje se Jacob. V současnosti prožívám dost zmatené období. Můj milostný život vypadá jako obdoba hromadné havárie, jenže ne na dálnici, ale na poli lásky. Zmačkané plechy, houkající sirény, zkáza, všude těla. Promiňte, budu si muset zobnout další čokoládu prostě jen z toho důvodu, abych se nesesypala…

Než začne čokoládová nálož působit, dovolte mi to vysvětlit. S Jacobem jsme prožili krátký, ale oboustranně uspokojivý vztah, ačkoli jsme spolu následkem nešťastných okolností nikdy nespali. Na rozdíl od Marcuse to byl velmi milý chlapík. Jenže naše randění poněkud ztratilo na pozlátku, když jsem přišla na to, čím se živí. Jacob mi sdělil, že pracuje v zábavním průmyslu, což v podstatě nebyla lež. Pak se ale ukázalo, že je mužský prostitut. Jak to, že vždycky zjistím až příliš pozdě, že muži v mém životě mají hluboko skryté temné stránky? Zato má drahá kamarádka Chantal věděla, jakou práci si Jacob zvolil jako způsob obživy. Takže když se to vezme kolem a kolem, v podstatě s ním nechodila, jen si ho najímala a platila ho od hodiny. Přesto vědomí, že s Jacobem spala, byť šlo o obchodní vztah – zatímco já jsem se mu do kalhot nedostala, přestože jsem chtěla –, zanechalo na našem vztahu jizvy. Pak jsem se vrátila k Marcusovi, což byla obrovská chyba, která skončila obrovským průšvihem. Jen mi dokázal, že se mu v žádném případě nedá věřit. Je to nenapravitelný děvkař, nikdy nebude jiný a už mu v životě neuvěřím, že se změní. Tato etapa mého života je teď uzavřená. Vraky jsou odklizeny a provoz na mé životní dálnici je znovu plynulý. Emocionálně jsem vyzrála a pohnula se dál. Díkybohu mám teď moc hezký milostný vztah se svým starým šéfem, Aidenem „Idolem“ Holbym. Až na to, že se, jak to tak vypadá, nachází dočasně na nesprávném místě. Možná ale jde jen o drobnou překážku na cestě, o nic víc.

„Aiden se objeví,“ konejší mě Autumn, jako by mluvila o pantoflích, které nedávno ztratila. Navíjí si na prst pramínek svých nespoutaných zrzavých kadeří a soustředěně mě pozoruje. Kéž bych byla jako Autumn, jejíž sklenička je neustále víc než z poloviny plná. Na dně mé skleničky většinou usychá jedna ubohá kapička. „Uvidíš, že se to vysvětlí k tvé naprosté spokojenosti,“ pokračuje. „Jen počkej, a uvidíš.“

„Později se mu zase pokusím dovolat,“ řeknu jim. Pak si v zoufalství nacpu do pusy dalších pár lanýžů a má zdánlivě klidná fasáda je tatam.

Podle mého názoru je vždycky složité udržet si vztah, když se každý z partnerů nachází ve zcela opačném časovém pásmu, ale Idol za to stojí, to mi věřte. Je milý, velmi milý. Je to zdaleka nejlepší přítel, jakého jsem kdy měla, a přestože seznam mých kluků není nijak obsáhlý, pár jich bylo.

Oba, Aiden Holby i já, pracujeme v Tarze, což je firma na obnovu dat, jež, logicky, zachraňuje data. Jak to dělá, na to se mě neptejte. V technice nejsem zrovna zběhlá. Jak jsem říkala, Aiden byl můj šéf, takže tam, v práci, jsem se do něj tak trochu zakoukala a stal se mým „idolem“ – i když tu přezdívku mu přidělily členky Čokoládového klubu. Idola nedávno povýšili do funkce vedoucího nějakého mezinárodního tentononc, prostě něčeho strašně důležitého. A to je důvod, proč se teď nachází u protinožců, zatímco já trčím tady v Londýně v obchodním oddělení s krátkodobou smlouvou na záskok a nespecifikovanými úkoly, takže hlavní náplní mé pracovní doby je snaha vyhnout se práci, která by mohla být příliš náročná. Jsem patrně brigádnice, kterou si Targa najímá nejčastěji, ale přesto nehodlám v téhle firmě zkysnout navěky. To v žádném případě. Dalo by se říct, že čekám, až najdu svou roli v životě, pro kterou jsem předurčená. A která se mi v současné době samozřejmě vyhýbá.

Podle plánu jsem měla odjet za Idolem do Sidney a začít tam s ním nový život plný veselí a zábavy jako jeho přítelkyně na plný úvazek, ve vážném, veřejně ohlášeném vztahu. Měli jsme spolu bydlet se vším všudy, co k tomu patří. Takové to „žili spolu šťastně až do smrti“. Jenže, s mým štěstím, jsem si zlomila nohu. Spadla jsem ze schodů, když se nám tak trochu vymklo z rukou erotické laškování. Jako by to zranění samo o sobě nebylo dost. Kvůli těžkopádné sádře mi na několik týdnů zakázali cestovat letadlem.

Idol musel odletět do Austrálie beze mě – takovéhle veledůležité místo na nikoho nečeká. Měl tam všechno připravit a já jsem za ním měla podle předpokladu co nejdříve přijet. Teď už mi noha srostla a sádru mi sundali, jenže si nemůžu dovolit koupit letenku, protože ceny se v současnosti vyšplhaly do závratných výšin. A jak to tak vypadá, můj přítel Idol zatím v zámoří zmizel z povrchu zemského.

„Nevíš, jestli přijede domů na Vánoce?“ vyzvídá Nadia.

„Nevím. Mluvil o tom, ale…“ Ale neodpovídá mi sakra na esemesky, na maily, na nic. Místo abych chodila na pivo a užívala si grilování a Bondi Beach, můj výše zmíněný přítel zmizel bůhvíkam. Což si žádá další čokoládu v duchu našeho politického prohlášení. Tady ten nádherně zdobený brownie vypadá, jako že mi dokáže zlepšit náladu.

Nadechni se. Počítej. Sněz ho. Ňam. Hned je mi líp…

Kapitola 2

Ti, kdo tvrdí, že štěstí si za peníze nekoupíte, zjevně neutrácejí za čokoládu. Po několika hodinách zahálky s kamarádkami, během nichž jsme se ládovaly svou oblíbenou potravou – zmizely v nás nádherně zdobené dortíčky s polevou, lanýže a měkoučké brownies –, mi zrůžověly tváře, pěkně se lesknou, a mám příjemně plné bříško. Jsem v dobrém rozpoložení a konečně si začínám připouštět vánoční náladu. Jsem jediná osoba na světě, která zastává názor, že Vánoce by se měly konat jen jednou za pět let? To by bylo báječné. Jednou za rok je příliš často. Vždycky sotva uklidím ozdoby, když, světe, div se, je nejvyšší čas znovu je oprášit. Jediné, co by mi opravdu chybělo, by byly ty nádherné, speciálně na Vánoce určené čokolády – kolekce výběrové čokolády, čokoládové penízky, kilová balení Milk Tray zabalená do celofánu zdobeného sněhovými vločkami, která v žádném případě nelze sníst na posezení.

Každý rok, přestože jsem se pokaždé zapřísahala, že příště už to neudělám, jsem značně přečerpala svou kreditní kartu, abych mohla svému bývalému snoubenci Marcusovi koupit nějaký přemrštěně extravagantní dárek, který nejspíš nepotřeboval a zcela jistě neocenil. Není zrovna velká legrace topit se v dluzích až do června jenom proto, aby si můj kdysi velmi milovaný zajezdil na závodní dráze v Aston Martinu DB9, radoval se z letu na rogalu nebo se pomalu vznášel na nebesích v horkovzdušném balonu se skleničkou šampaňského v ruce. Jenže on mi vždycky dal k Vánocům tak hezký dárek, že jsem měla pocit, že mu to musím oplatit, ba ho dokonce překonat. Když mi koupil denní pobyt v pohádkových lázních nebo obrovskou krabici belgických pralinek, nemohla jsem mu prostě zabalit jen cédéčko s nejslavnějšími hity a nějakou levnou voňavku, nebo jo? To Idol je chlap s nohama na zemi a jsem si jistá, že mu udělá radost i malý, symbolický projev mé lásky. To je další důvod, proč se Marcuse zbavit.

Žuchnu na pohovku, rozepnu si knoflík na džínsech a pohodlně vyvalím břicho. V tomhle období roku je snaha ovládat spotřebu čokolády noční můrou. Žena není stavěná na to, aby odolala plechovkám Quality Street, Celebrations, para ořechům v čokoládě a Terry’s Chocolate Orange, kterých se všude prodává na tuny. Natož metr dlouhé krabici Cadbury’s Chocolate Fingers, tu prostě musíte sníst, už jen proto, abyste se zachovala zdvořile vůči kolegovi z kanceláře, kterého napadlo, že budete mít radost, když vám jednu takovou koupí. Ňam. Jeden kousek prostě nikdy nestačí, že ne? Vsadím se, že pokud jde o rychlost konzumace metru Chocolate Fingers, dostala bych se do Guinessovy knihy rekordů. Jen si představte, s jakou radostí a pílí bych trénovala. Můj pohled na svět se najednou rozjasní. Ano, Vánoce možná nejsou zas tak špatné.

Z dobře známých důvodů, tedy známých především mně, jsem vynaložila značné úsilí, abych svůj poněkud omšelý byt dala do parády. Tak trochu jsem totiž doufala, že by Idol mohl přijet na Vánoce domů. Na Camdenském trhu jsem koupila pravý stromek – což zase moc námahy nevyžadovalo, protože zmíněný trh se nachází přímo naproti mému bytu a ten maník, co je prodával, mi ho v záchvatu nečekané vánoční dobré vůle odnesl až domů. I když mě to stálo skoro dvacet liber a ještě jsem mu přidala velké spropitné. Teď na stromku visí řetěz z červených žárovek ve tvaru chilli papriček, které slavnostně blikají a uspávají mě. Měl by to být neopadavý druh smrku pichlavého, ale na koberci pod ním už leží kupa jehličí. Touhle rychlostí bude stromek holý jako lyska dávno před Štědrým dnem. Možná jsem nakonec koupila zajíce v pytli. Není divu, že ten chlap byl tak ochotný, nejspíš se ho chtěl rychle zbavit. Tolik co se týče dobré vůle vůči bližnímu.

Ještě chvíli sleduju světýlka na stromku a začnu klimbat. Než se mi oči docela zavřou, rozhodnu se znovu zavolat Idolovi.

Tady je pozdní odpoledne, což znamená, že v Idolově světě je – nevím přesně, patrně hodina, která se ke společenskému kontaktu vůbec nehodí. V podstatě k tomu, abych mu zavolala, nelze najít vhodný čas, to znamená, když jsme oba vzhůru a nejsme v práci. Austrálie je určitě báječná země, jen bych si přála, aby byla blíž. Třeba někde hned za Irskem, aby mě tam easyJet dopravil za půlku toho, co jsem zaplatila za tenhle rychle pelichající stromek.

Zajímalo by mě, co budeme dělat, jestli se Idolovi opravdu podaří přijet na svátky domů. Už vidím, jak podnikáme dlouhé procházky po Hampstead Heath, oba zabalení v měkkém vlněném oblečení v základních barvách podle poslední módy – možná z Gapu – kontrastujícím s čistě bílým sněhem. Už nás vidím opékat marshmallow na otevřeném ohni, přestože doma nemám krb a přestože žužu je podřadná cukrovinka, protože neobsahuje čokoládu. Už nás vidím, jak provádíme všechny ty trapné sváteční tradice na podlaze pod mým pelichajícím stromkem a blikajícími chilli světýlky.

Zaběhnu se do koupelny přičísnout, přiznejme si to, webkamery vás nikdy neukážou v nejlepším světle. Chci vzbudit představu, že jsem se svému vzhledu příliš nevěnovala, ale zase nechci vypadat neupraveně. Je velmi těžké udělat se hezkou tak, aby to vypadalo přirozeně. Přetřu si rty nenápadným leskem a dojdu k přesvědčení, že jsem připravena setkat se v kyberprostoru se svým milovaným.

Přihlásím se na svém počítači a čekám. Jsem zvědavá, jestli můj přítel čeká na druhé straně. Ale místo Idolovy krásné tváře se přede mnou na monitoru náhle zjeví velmi hezká dívka.

„Ahoj,“ řekne mi poněkud ospale.

Nenalézám slov. Nemám sílu. Zírám na erotické spodní prádlo, které má na sobě. Je černé a sestává v podstatě jen ze šňůrek s výrazně růžovou krajkou. Je to takový ten druh prádla, v jakém by si žena nepřála ocitnout se na úrazovce v místní nemocnici. Je to takový ten druh spodního prádla, který ženě s celulitidou nesluší.

Praští do počítače. „Nic neslyším,“ postěžuje si. „Haló? Haló?“ Pak se otočí a prohodí přes rameno: „Tys nechal ten krám puštěný? Mám dojem, že se s námi někdo snaží spojit.“ Buch, buch.

Ještě stále nedokážu promluvit.

„Fuj.“ Našpulí rty. „Vidím jen dírky něčího nosu.“

Vzdálím se od kamery.

„Na,“ řekne. „Mrkni na to, jestli s tím dokážeš něco udělat.“ Pak mi její nádherné tělo zmizí z dohledu, a abych byla upřímná, dírky mého nosu nejsou nic ve srovnání s tím, jaký se teď naskytne pohled mně.

Na posteli za touhle… touhle děvkou… leží nahý muž. Naprosto nahý muž. Zadkem nahoru. Jeho nahotu nezakrývá ani kousek látky. Na tomto místě se musím zmínit o tom, že Idol a já jsme až do podobně intimní situace nedospěli, takže jeho nahé pozadí nedokážu rozeznat. Ale čí zadek by to mohl být? Napadne mě, že se mi nějakým záhadným způsobem podařilo dostat se do cizího počítače. Je možné, že jsem v kyberprostoru kontaktovala jinou osobu a že tahle milá, ale poněkud minimalisticky oblečená ženská se nakonec nenalézá v ložnici mého přítele? To si ale bohužel nemyslím. Jsem si naprosto jistá, že tohle je Aidenův počítač. Na oknech visí jeho závěsy a na stěnách místnosti jsou jeho tapety. Což znamená, že jsou opravdu v Idolově posteli. Ona má na sobě malinkou podprsenku ladící s kalhotkami, on má nahý zadek.

Musím přiznat, že je to moc hezký zadek. Ale v takovéto situaci se s ním seznámit netoužím. Rychle zamrkám, jako bych jedním z těch mrknutí dokázala změnit záběr tak, že by se objevila jiná, méně znepokojivá scéna.

„To je asi pro tebe,“ prohodí přes rameno slečna v miniaturních kalhotkách. „Kdo může volat takhle pozdě?“

„Ukaž, podívám se.“ Jeho hlas sice zdaleka nezní jako Idolův, ale to může být jen zkreslení kvůli délce rádiových nebo krátkých vln nebo čeho všeho ještě.

Ale ten člověk má zcela určitě anglický přízvuk. O tom není pochyb. Nahý muž se dá do pohybu. Nepotřebuju z něj vidět víc, už tak jsem viděla dost. Tohle je pro mě již starý známý scénář. Obětí podobné zrady jsem se v minulosti stala už tolikrát, že si to ani nechci pamatovat. V nevěrách vynikal obzvláště Marcus, můj poslední bývalý. Teď to vypadá, že Aiden Holby od něj převzal taktovku.

Nechci, aby mě Aiden takhle viděl, s otevřenou pusou, zkoprnělým mozkem, tlustější a hůř oblečenou než ta ženská, co je s ním, a tak se rychle odhlásím. Potí se mi dlaně a v očích mě pálí slzy. Zarývám si nehty do dlaní. Nebudu kvůli tomu brečet. Nebudu kvůli tomu brečet. Klidně a s obrovským sebeovládáním, o němž jsem dosud netušila, že jsem ho schopná, půjdu dál svým životem, jako by se nic nestalo. Už se nadále nebudu věnovat myšlenkám na krásný nový život v Austrálii s pořádným chlapem. Opustím ho, aby mohl žít dál beze mě se svou novou, směšně hubenou přítelkyní. Přestanu panu Aidenu Holbymu telefonovat a jinak ho otravovat a on se prostě postupně vytratí z mého světa. To udělám.

Z pohotovostního balíku vedle svého počítače si vezmu tyčinku Mars, sedím a civím do prázdna. Tohle je vážně škoda, protože Idol byl opravdu, ale opravdu moc milý a já jsem ho měla opravdu, ale opravdu moc ráda. Tolik jsem doufala, že tentokrát to bude konečně jiné. Co je to se mnou, že mi žádný chlap nedokáže být věrný víc než deset minut? K čertu s tím pitomým hlubokým nádechem. A tím podělaným počítáním. Pak si tyčinku rozbalím a ukousnu si pořádné sousto. Potom si pomyslím: Kašlu na to! A rozbrečím se.

Kapitola 3

„Takže to znamená, že Idol nepřijede domů na Vánoce?“ ujišťuje se Autumn s očima vykulenýma šokem. Jenže Autumn je vždycky a vším ohromená tak, že kulí oči.

Měly bychom vůbec o čem mluvit, napadne mě, kdyby můj milostný život nebyl taková katastrofa? Mrzutě zírám do šálku. „Nejspíš ne.“

Od našeho posledního setkání neuplynulo ještě ani čtyřiadvacet hodin, a už jsem napsala svým nejlepším kámoškám textovku ČOKOLÁDOVÁ POHOTOVOST. Jako vždycky přiběhly, jak nejrychleji mohly, aby mi pomohly.

V podstatě je čas na brunch, takže nám Clive naservíroval ještě teplý domácí pain au chocolat a k tomu tolik potřebnou silnou kávu. Z rádia se linou sváteční hity, a abych byla upřímná, nejradši bych ty reproduktory rozmlátila. Z Bingových Bílých Vánoc mi jde hlava kolem. Nesním o Vánocích bílých, sním o Vánocích, během kterých se parádně namažu. A nejradši bych začala co nejdříve.

„Myslíš, že Idolovi došlo, že ta žena na druhé straně webkamery jsi byla ty?“ zajímá Nadiu.

„Jestli jo, tak se mě ani nepokusil kontaktovat.“ Dobře udělal, pan Aiden Holby s nahým zadkem. V anglickém jazyce existuje dobře sedm tisíc kleteb a nadávek. Znám je prakticky všechny a mileráda bych se s ním o tuhle svou znalost podělila. Velmi hlasitě.

„Nezůstaneš v tom případě o svátcích sama?“ stará se Chantal.

„Ne, ne,“ zavrtím vehementně hlavou. „Ne, ne, ne.“ Ale popravdě řečeno ano.

Čekala jsem, že Aiden Holby přijede domů a popadne mě do náručí pod jmelím, a tak jsem odmítla všechna vzrušující pozvání prostě proto, abych měla čas být s ním. No dobrá, odmítla jsem pozvání své drahé matky, abych za ní přijela do Španělska a strávila svátky s ní a jejím stárnoucím plešatějícím mužem, tím milionářem, a pozorovala, jak vrkají jako teenageři. Hodně nadržení teenageři. A další od táty, abych s ním jela na jižní pobřeží a trávila čas sledováním toho, jak se muchluje s tou svou peroxidem odbarvenou milenkou, tou kadeřnicí, a to v nejméně vhodných okamžicích. Upřímně řečeno, ze všech těchto možností si radši vyberu samotu s mizernými pořady v televizi a rodinným balením Cadbury’s Roses. A jak to tak vypadá, přesně to mě nakonec čeká.

„Hele, co kdybys přišla o Vánocích k nám a poobědvala se mnou a Tedem?“

„Budu v pohodě, fakt.“ Po nedávném rozhořčeném rozchodu stojí vztah Chantal a Teda ještě stále na vratkých nohách. On touží po dětech, ona ne. Ona touží po spoustě sexu, on ne. Je záhadou, jak se za těchto okolností chtějí rozmnožit – což je podle mě jádro pudla.

Chantal, aby si vynahradila nedostatek libida ze strany svého manžela, se dost vyžívala v sexuálním životě s kdejakými chlapy. To ji ovšem přivedlo do velmi ošemetných situací, to vám povím. Ve skutečnosti z toho Ted neví ani polovinu. Nemá tušení o společníkovi pro dámy Jacobovi ani, a to bylo horší, o panu Smithovi, zloději džentlmenovi, jenž s naší náruživou kamarádkou strávil jednu noc a pak ji obral o klenoty v hodnotě třiceti tisíc babek. Kdo tvrdí, že sexuální život vdaných paniček nemůže být vzrušující, co? Bohužel, jak se zdá, jediná osoba, se kterou Chantal nespala, je její drahý manžel. Ale to je už všechno minulostí. Tak trochu. Teď se snaží zachránit svůj vztah, ale s Tedem je to nahoru dolů. V jednu chvíli považuje za možné, že se jejich manželství dá spravit, a ve druhou neodpovídá Chantal na telefonáty. Já to vidím tak, že když váš manžel zjistí, že jste si nevybírala a spala s kdekým, kdo se zrovna namanul – mezi nimi i s mým přítelem –, raní ho to a nebude jednoduché dát váš vztah znovu do pořádku.

Chantal ještě pořád bydlí jinde než Ted, ale dohodli se, že o Vánocích stráví nějaký čas spolu. Což je nejspíš dobré znamení, ne? Ale přece jim nebudu dělat křena. V žádném případě, absolutně ne. Dokážete si to představit?

„Uvidíš se o svátcích s Addisonem?“ zeptá se Nadia Autumn.

„Ano,“ odpoví Autumn, ale tak roztržitě, že se rozhodneme to dál nerozvádět.

Addison je Autumnin nový přítel, jsou děsně zamilovaní. Což je dobře, protože Addison je první Autumnin přítel v životě, neměla na chlapy čas, neboť musela konat dobro. Je to vážně boží, sledovat, že si Autumn konečně dělá, co chce, a ne že se věčně stará o svého pitomého bratra, který dealuje drogy, a o své pitomé drogově závislé klienty, kteří se zapojili do programu Nakopni se!, ve kterém pracuje.

Její bratr Richard se ještě pořád nachází v rehabilitačním středisku v Kalifornii nebo Arizoně či v Nevadě – prostě v jednom z těch amerických států, co končí na „a“ –, i když se tam uchýlil spíš proto, aby uprchl z dosahu party kriminálníků, kteří bažili po jeho krvi, než že by si uvědomil, jakou chybu udělal v tom, že užíval a dealoval drogy.

„Jak se vede Richardovi?“ zeptám se.

„Fajn.“ Autumn pokrčí rameny. „Sem tam mi napíše e-mail. Na té klinice má nejspíš časově omezený přístup k počítači.“

To je taky velmi rozumné. Jen se podívejte na to, jaké potíže vám může počítač způsobit, když se na něj začnete spoléhat. Pevně zatnu čelist, aby se mi zase nechtělo brečet.

„Nepřijede domů?“ vypísknu.

„Ne,“ potvrdí. „Mí rodiče díkybohu nemají hluboko do kapsy. Rich zůstane pryč, dokud ho budou financovat.“

„Děsím se Vánoc,“ ozve se Nadia. „Mám z nich hrozný strach. Poslední, co potřebuju, jsou další výdaje.“

Nadia je nádherná žena britsko-asijského původu, a kdybych byla na jejím místě, nějakým způsobem bych využila svého kulturního prostředí – nebo bych si i něco vymyslela –, abych měla dokonalou výmluvu, proč se mě Vánoce netýkají. To by bylo něco, že ano?

„Jako dítě jsem je milovala.“ Potřese hlavou. „Teď jsou příšerně komerční. K čemu nám pro všechno na světě jsou?“

Nadia a její manžel Toby taky žijí v současnosti odděleně. Což má i svou pozitivní stránku, a to, že nejen můj milostný život je katastrofa. V naší skupince budeme mít pořád o čem mluvit.

U Tobyho se vyvinula těžká závislost na hraní po internetu a kvůli své nákladné obsesi byl na cestě zničit celé rodině život. Jsou až po uši v dluzích. Ale teď už by měl být čistý – říká se tak i napravenému gamblerovi? Nadia se nachází v prekérní finanční tísni, což znamená, že její návštěvy v Čokoládovém nebi financují ostatní členky Čokoládového klubu, ale za to, aby naše kamarádka mohla dál chodit do své svatyně, to stojí. Navíc Nadia z nás čtyř jí čokolády nejméně, takže její účty jsou relativně nízké.

„Toby a já si ten den hodláme kvůli Lewisovi hrát na šťastnou rodinku,“ pokračuje Nadia. „Bude to fraška. Kéž už by to bylo za mnou.“

Podle mého názoru jsou Vánoce nejkrásnějšími svátky roku jen v případě, že jste štěstěnou obdařená, veselá osoba, která nemá na tomto světě žádné problémy. Pro nás ostatní je to období roku, které nám ukazuje naše ubohé životy v nejhorším možném světle.

„No nazdar,“ konstatuju. „Vypadá to, že bychom před Štědrým dnem měly všechny radši skočit z mostu. Přece to nemůže být tak zlé.“

Chantal a Nadia ke mně zvednou nasupené pohledy. Přidá se k nim dokonce i Autumn.

„Radši myslete na ty čokoládové hody,“ dělám jim chutě. „Krabice výběrových pralinek, kolekce na stromek. Čokoládové adventní kalendáře. Neexistuje nic lepšího, jak zahájit den.“ Mám slinu. „Větší tyčinky Galaxy. Obrovské balení Toblerone.“ Při těch slovech se čtyři páry očí bezděčně rozšíří. Kdo by dokázal odolat trojúhelníčkům švýcarské mléčné čokolády ozvláštněné medovým a mandlovým nugátem? Já ne, abych zmínila aspoň někoho. Přestože člověk riskuje, že přijde o zuby. Rozhlédnu se po svých kamarádkách. „Ty ve zlých časech určitě nevynecháme, že ne?“

„Možná máš pravdu,“ řekne ustaraně Autumn. Natáhne se pro útěchu v podobě posledního kousíčku pain au chocolat. „Možná zbytečně panikaříme.“

Pak se vedle nás zjeví Clive a položí na stůl další zásoby čokolády spolu s čerstvou kávou. Tiše si pro sebe píská It’ll Be Lonely This Christmas, písničku o osamělých Vánocích. „Jak se dnes daří mým miláčkům?“ zeptá se vesele. „Těšíte se na Vánoce?“

Jako na povel se každá natáhneme pro polštářek a s neskrývanou zlostí je po něm všechny mrskneme.

„Jen jsem se zeptal,“ zamumlá a rozloží měkké dekorace znovu úpravně na pohovky.

Mé kamarádky, s rukama založenýma na prsou a obavami v očích, ještě pořád vypadají rozrušeně, víc, než by se mi líbilo.

„Zvládneme to,“ ujišťuju je a nechám kolovat lanýže grand cru, které nám Clive přinesl. „Dobře to dopadne. Pokud budeme mít dostatek čokolády.“

Kapitola 4

Abych zdárně přečkala vánoční svátky, vypracovala jsem si mazaný dietní jídelníček. Napadlo mě, že pokud teď budu cvičit jako šílená, spotřebuju víc kalorií a pak si nebudu muset vyčítat svou vánoční žravost. Jako všechno v mém životě je to jen otázka dosažení rovnováhy.

Problém ovšem tkví v tom, že jsem se do hubnutí pustila až dost pozdě – měla jsem začít asi tak o šest měsíců dřív. Takže v tuto chvíli mám náskok jen zhruba deset tisíc kalorií, představovala jsem si o hodně víc. Tenhle deficit stačí horko těžko na Toffee Crisps. Možná nestačí ani na Terry’s Chocolate Orange. Není divu, že se nacházím ve stavu naprosté paniky. To budou příšerné Vánoce, jestli budu trávit svátky o samotě, a navíc se nebudu moct cpát čokoládou. To je víc, než kolik našinec unese, k tomu by neměl osud žádného člověka nutit – a tak jsem se zapřisáhla, že letos se vánoční náladě nebudu příliš poddávat. Jenže musím vycházet z toho, že příliš se jí nepoddávat jsem se zavázala pokaždé v posledních asi tak patnácti letech a vždycky jsem jí nakonec podlehla.

Abych si vydobyla kýžený schodek kalorií, poskakuju po obýváku jako žena posedlá démony, až se třese podlaha. Dévédéčko Nell McAndrewové Největší výzva, největší výsledky mám puštěné zrychleně, a tak sotva stíhám její tempo. Páni, kéž bych měla taky takhle opálená stehna a zadek velikosti ping-pongového míčku jako ona. Jak to dělá? Vsadím se, že si do pusy nestrčí ani ždibíček tyčinky Twix. Copak jsem navěky odsouzená vypadat jako na fotce „před“ na srovnání „před a potom“? Funím čím dál víc. Zacvičím si podle tohohle dévédéčka ještě třikrát a pak si dám za odměnu tyčinku Bounty – v tom případě si ji ale budu muset odečíst z množství čokolády, které hodlám spořádat během několika následujících dnů.

Zítra je Štědrý den a Idol mi ještě nezavolal. Říct, že jsem zničená, je slabý výraz. Jsem naprosto zdrcená, opravdu. Je docela dobře možné, že se mi do potu mísí i slzy. Zakopávám lýtka, zvedám vysoko kolena, výpady dělám poctivě tak, že si málem natrhnu stehenní sval, a bůhvíco ještě. Těšila jsem se projednou na velmi romantické Vánoce. Jenže takhle to chodí, když se člověk příliš oddá svému nádhernému, ale nerealistickému snu. Řeknete si, že ve dvaatřiceti letech bych už měla být schopna poznat mizeru na kilometr daleko, ale nějak se mi pořád daří vidět ve všech jen to nejlepší. Do té doby, než se nevyhnutelně ukáže, že to tak není.

Jsem už zralá na to, zavolat si poprvé v životě koronární jednotku, a vtom mi zazvoní telefon. Teď nemůžu přestat, mohla bych si uhnat kýlu, nebo aspoň strnutí šíje. I kdybych telefon zvedla, nebyla bych schopná promluvit. Lapání po dechu není u ženy mého věku zrovna atraktivní.

Zapne se záznamník a ozve se spousta šumu a pískání. Z přístroje vychází taky nepravidelné dýchání, a tak mě napadne, že mi volá nějaký perverzák, ale vtom slyším promluvit žalostně známý hlas. Zůstanu stát uprostřed obýváku jako opařená.

„Lucy,“ řekne Marcus. A pak se zas ozve rozechvělý dech a hluboký povzdech. „To jsem já, Marcus.“ Jako by se můj bývalý snoubenec, kterému jsem věnovala pět dlouhých a věrných let, musel představovat. Rozbuší se mi srdce, ale není to proto, že jsem k smrti vyčerpaná.

„Volám jen kvůli tomu, abych zjistil, jak se ti daří.“ Další trapná pauza. Jestli to takhle půjde dál, než se dostane k jádru věci, spotřebuje mi celou pásku na záznamníku. Je to s podivem, chci, aby mluvil dál, ale nemám chuť zvednout sluchátko. „Mám pocit, že jsme se nerozešli zrovna v nejlepším, když jsme se viděli naposledy.“

Jo, to asi myslí tehdy, když jsem ho nachytala, jak píchá na kuchyňském stole u sebe doma tu prsatou Joanne. Okamžitě jsem vrátila zásnubní prsten tam, kde na něj slunce jistojistě svítit nebude. Marcusovi zjevně nedošlo, že vyvázl jen o vlásek.

„Jde o to,“ pokračuje, „že se mi po tobě stýská. Pořád tě miluju. S Joanne už nechodím.“ To je mi ale překvapení. Předpokládám, že i ona na něj byla dost naštvaná, když zjistila, že jeho domněle bývalá přítelkyně je v současnosti dokonce jeho snoubenka. „Budu teď nějakou dobu sám, abych mohl přemýšlet o svém chování. Zjišťuju, že je to se mnou fakt divné. Svým chováním si ruinuju život.“

Vzpomínám si, že jeho chování ani mně život zrovna nezpříjemnilo.

„Jak to tak vypadá, prostě s tím nedokážu přestat… No,“ řekne smutně. „Ty víš moc dobře, s čím nedokážu přestat.“

To opravdu vím.

„Uvažuju dokonce o tom, že se přihlásím do nějakého kurzu sexuální závislosti.“

Předpokládám, že chtěl říct do kurzu, jak přestat být závislý na sexu, než jak se na něm stát závislým. V téhle oblasti má Marcus zkušeností ažaž.

„No…“ Další vzdychání a odmlky. „Už radši půjdu. Jen jsem ti chtěl říct, že na tebe pořád myslím a že doufám, že si užiješ bezva Vánoce.“ Zlomí se mu hlas. „Budu tě navždycky milovat. Kdyby ses u mě chtěla někdy zastavit, víš, kde mě najdeš. Přeju ti hodně štěstí, Lucy. Ahoj.“

A pak Marcus zavěsí. Zírám na obrazovku televize. Nellino pitomé blýskavé sportovní oblečení značky Nike se mi rozmaže před očima. Nic vás nesrazí k zemi tak jako telefonát od vašeho bývalého. Otřeseně se svezu na podlahu a natáhnu se pro tu slibovanou tyčinku Bounty. Jestli jsem si někdy zasloužila pocítit chuť ráje, je to právě teď. Do háje s poskakováním a vším tím cvičením. Teď se už doopravdy potřebuju nějak utěšit a to zvládne jedině čokoláda.

Kapitola 5

Autumn Fieldingová mrkla na hodinky a zjistila, že její hodina mozaiky a vitrážového skla ve Stolfordském středisku má začít za deset minut. Bratr její výuku pohrdavě nazýval „konání dobra pro nenapravitelně narušené“. Naučit se vyrobit jednoduchý ozdobný závěs do okna se sice nemusí zdát důležité, ale jestli se jí podaří docílit toho, aby aspoň jeden její žák měl ze své práce radost a přišel při ní na jiné myšlenky, nebo dokonce někomu dokázat, že i zneužívaný člověk v sobě může najít nevyužitý smysl pro kreativitu, pak pro ni má její práce smysl, ať si říká kdo chce co chce.

Její žáci se zřídkakdy dostavili takhle brzo, ale měla ráda, když našli své stoly už nachystané a na nich rozložená díla, na kterých zrovna pracovali, nebo sortiment sytě barevných sklíček, aby si z nich mohli vybrat. Přestože byli její klienti zloději, drogově závislí či přehlížení mladí lidé, velmi jí na nich záleželo a chtěla, aby si krátký čas strávený v její dílně užili co nejlíp. A doufala, že to, co pro ty děti dělá, bude mít aspoň na některé z nich vliv a pomůže jim zlepšit jejich těžký úděl.

Většina žáků teď pracovala na sezonních dílech – veselých závěsech do okna s motivem Santa Clause, barevných skleněných hvězdách na stříbrných nitích, aby se daly zavěsit na vánoční stromek, slavnostních svícnech –, aby si jimi vyzdobili špinavé squaty nebo si je odnesli do nefunkčních domovů, ale některé z výrobků zůstanou na pracovních stolech, protože pro ně se domov nenalezne. Není snadné pověsit si závěs do okna, když bydlíte v kartonové krabici.

V poslední době se do programu Nakopni se! zapojili noví zájemci, ale našli se i tací oddaní milovníci drog, kteří v něm zůstali nebo se do něj pravidelně vraceli, existovala spousta rozličných důvodů, proč se nedokázali nakopnout.

Otevřenými dveřmi vklouzl dovnitř Addison a objal ji. „Ahoj.“ Vřele ji s mlasknutím políbil na ústa a pevně si ji přitáhl na širokou hruď.

Vždycky milovala svou práci a teď měla ještě jeden důvod navíc, proč sem každý den spěchat s úsměvem na tváři. Možná nebylo zrovna správné mít milostný poměr s kolegou z práce, ale bylo jí s ním moc dobře. Addison byl po velmi dlouhé době první muž, se kterým chodila, jenž byl naladěný na stejné vlny jako ona. Byl sociálně zodpovědný, ohleduplný k životnímu prostření a podporoval Stranu zelených, byl laskavý, starostlivý a zdaleka ne nepřitažlivý. Jak v minulosti zjistila, muži podporující zelené měli většinou přerostlé vousy na tváři, páchli potem a měli sklon k nošení hnědých svetrů s dírami. V žádném případě se neoblékali jako Addison. Ten nosil černé bundy a nažehlené košile. Vyhlížel spíš jako drogový dealer než člověk z druhé strany mříže, možná že právě kvůli tomu měl takový úspěch ve své práci.

Působil jako manažer rozvoje a jeho práce obnášela i hledání výdělečného zaměstnání pro lidi, kteří si za celý život nedokázali žádnou práci udržet. Byl ve své práci výjimečně schopný a svým vrozeným šarmem dokázal pořád dokola přemlouvat extrémně tolerantní zaměstnavatele, aby ty lajdáky nevyhodili – zaměstnavatele, kteří museli opětovně přehlížet, že jejich problematičtí zaměstnanci mají sklon prchnout před koncem pracovní doby nebo vůbec do práce nepřijít, či své dobrodince dokonce okrást. I to se často stávalo.

Autumn se mu vymanila z náručí a neklidně mrkla ke dveřím. „Někdo by nás mohl vidět.“ Pokusila se uhladit si kudrny barvy plamene, které zničehonic začaly zběsile poskakovat vzrušením. Kéž by měla tak uhlazené vlasy jako Chantal, které její city neodrážejí, naopak za všech okolností zachovávají dobré mravy.

„Nemyslíš, že by tví žáci měli z tak velké lásky radost?“

„Kdo říká, že jsem zamilovaná?“

Na krásné černé tváři se mu rozhostil úsměv, který by si klidně mohl dát patentovat. „Mluvil jsem o sobě.“

„To je od vás velmi troufalé, pane Addisone Deacone,“ řekla naschvál upjatě.

„Přiznej si to,“ namítl. „Jsi do mě blázen.“

„Byla bych blázen, kdybych nebyla,“ připustila. „Ale mí studenti by mě nemilosrdně škádlili, už tak si dělají legraci z mé prvotřídní výchovy a údajně snobského přízvuku.“

„Milujou tě,“ řekl zaníceně. „Tak jako já.“

I ona se usmála a pokračovala v přípravách na svou hodinu. Addison se naklonil nad pracovní stůl a zadíval se na ni přes tmavé brýle.

„Už ses rozhodla, co budeš dělat o Vánocích?“ zeptal se jí. „Budou tady už za pár dní.“

„Tak to mám ještě dva dny na rozmyšlenou.“

„Ještě pořád chtějí tvoji rodiče, abychom k nim přijeli na oběd?“

Autumn nakrčila nos. „Hm.“

„Nevypadáš na to, že by se ti tam chtělo.“

„Addisone,“ řekla. „Už roky jsem nikoho nepřivedla domů, abych ho představila svým rodičům. Z dobrých důvodů. Není mi to zrovna příjemné.“

„Budu se jim líbit,“ namítl. „Budu dokonalý host. Dám si pozor, abych se neopil. Nebudu tvé matce vyprávět sprosté vtipy. Dokonce jsem ochotný pomoct jí umýt nádobí.“

„Jsou věci, které jsem jim o tobě neřekla.“

„A to?“

„No…“ Autumn si zastrčila neposlušnou kadeř za ucho. „Neřekla jsem, že jsi…“

„Mimořádně pohledný?“

Usmála se. „Ano, ale…“

„Že nemám svůj vlastní svěřenecký fond?“

„Ano, ale…“

„Že jsem mladší než ty?“

„Ty jsi mladší?“

„Vkradl jsem se do personálního oddělení a prošel jsem si tvou složku.“

„O kolik jsi mladší?“ zajímalo Autumn.

„Jen o mizerných pět let.“

„Páni.“

„Máš s tím problém?“

„Ne.“

„V tom případě bude všechno v pořádku.“

„Ano, ale… Addisone, nevědí, že jsi… černoch.“

Zatvářil se šokovaně. „To nejsem! Nebo snad jo?“ Zvedl zrcadlo z pracovního stolu. Ještě dneska bude mít v jednom rohu břichatého Santu. „Proboha, já jsem černoch. Kdy se to stalo?“

Autumn vybuchla smíchy.

„Takže jim nebude vadit, že jsem mladší než ty nebo chudší než ty, ale můžou mít námitky proti tomu, že jsem z etnické menšiny.“

„Je mi trapné to přiznat, ale jsou bílí, z vyšší třídy a velmi konzervativní. Mám obavy z toho, jak na tebe budou reagovat. Chápu, že v současné době už existuje předpoklad, že jsme integrovaná, multikulturní společnost, ale mé rodiče s tímto faktem patrně ještě nikdo neseznámil.“

Teď se zasmál zase Addison. „Chceš říct, že si nepředstavovali, že jejich dcera se zamiluje do chudého černého sociálního pracovníka specializujícího se na drogově závislé – a navíc mladého zajíčka?“

„Řekla bych, že spíš doufali, že se usadím s nějakým brýlatým advokátem ve středním věku jménem Rodney, který bude schopen omezovat mé liberální výstřelky a naučí mě milovat rozkoše golfu.“

„V tom případě ze mě budou fakt velmi zklamaní.“

Autumn ho vzala za ruku. „Jsem ochotná to risknout, jestli jsi k tomu ochotný i ty.“

Znovu ji objal. „Ať si mě tví rodiče klidně podrobně prozkoumají, ty mi za to stojíš,“ řekl její přítel. „Pro mě za mě ať se mnou nesouhlasí. Celý svůj život jsem se o sebe musel postarat sám, vybojovat si své místo na slunci, a tak jsem si jistý, že budu pro pana a paní Fieldingovy, bílé a z vyšší společenské vrstvy, vyrovnaným soupeřem, ať na mě zahrají cokoli.“

„Děkuju ti.“ Autumn ho něžně políbila. „Doufala jsem, že to řekneš.“

Kapitola 6

„Hele, Lewisi,“ pobídla kluka Chantal, „podej mi další ozdoby, prosím.“ Zájem Nadiina syna ozdobení stromku už upadal apřesouval se ktelevizi, kde byl zdévédéčka puštěný Strašpytlík. Shovívavě se usmála na zátylek jeho hlavy azaložila si ruce na prsou. „Myslela jsem si, že mi máš pomáhat.“

„Promiň, teto Chantal.“ Dítě odpoutalo pozornost od televize aponořilo ruku do krabice svánočními ozdobami, které koupila vHarrods. Byly to plechové hračky – vojáčci, vláčky, trumpetky akytary vkřiklavých barvách. Vybrala je spíš tak, aby odpovídaly vkusu jejího nového čtyřletého nejlepšího přítele než její zálibě ve smetanových minimalistických dekoracích. Lewis vytáhl klauna vyskakujícího zkrabičky. „Jé.“ Súsměvem jí ho podal, opatrně, jako by byl ze skla.

Copak se na něj může zlobit za to, že ho zdobení vánočního stromku trochu nudí? Už toho měla sama dost, ale když jsou vám čtyři roky, to čekání musí být nekonečné.

Chantal strávila posledních pár měsíců psaním článků ovánoční výzdobě domů asídel pro časopis Style USA, pro který pracovala. Už měla po krk girland zumělé cesmíny, už viděla tolik červené stuhy, že jí měla dost do konce života. Její krajané, Američané, kteří se usadili vBritánii, ještě stále na Vánoce zdobili své příbytky ve velkém stylu. Kdyby bydlela ve svém bytě sama, nejspíš by se svýzdobou vůbec neobtěžovala, tohle všechno dělala jen kvůli Lewisovi. Jenže jak se zdálo, její malý kamarád její úsilí příliš neocenil. Opíral se opohovku, nepřítomně si cucal palec acivěl do prázdna.

„To je nádhera,“ vydechla Nadia apřišla knim. Aspoň že Lewisova matka má trochu uznání. „Zvládáš vždycky všechno takhle dokonale?“ chtěla vědět.

„Ano,“ potvrdila Chantal. „Všechno, svýjimkou svých vztahů.“

„Tak to jsme dvě.“ Nadia si pohrávala sveselým Santou. „Vím, že to děláš jen kvůli nám.“

„Nebuď si tím tak jistá. Vždyť je to zábava – že jo, Lewisi?“ Chantal se posadila aobdivovala svou práci, projížděla si přitom prsty lesklé tmavé vlasy. „Nevypadá to špatně.“ Byt, ve kterém vsoučasnosti společně bydleli, byl pohodlný amoderní ateď, když tu byl iLewis, užili si vněm spoustu legrace. Nebyl to domov, ale byl mu hodně blízko.

„Nevím, co bychom si bez tebe počali, Chantal.“

„Hele,“ zarazila ji Chantal mávnutím ruky, „nezačínej stím zase. Jsem moc ráda, že vás tu sLewisem mám.“

Nadia ajejí syn se kní přistěhovali, když opustili domov, aby unikli Tobyho hráčským dluhům – to byla další věc, za kterou Chantal vděčila. Půjčila Nadie na dobu neurčitou třicet tisíc liber, aby jí pomohla znaléhavých problémů. Kdyby to neudělala, Nadia by se teď možná musela dívat, jak Toby čelí bankrotu, nebo by jejich dům už měl jiného majitele. Kvůli svému duševnímu zdraví se Nadia rozhodla od manžela odloučit, dokud se své závislosti nezbaví – pokud to vůbec dokáže.

Šok ztoho, že přišel omanželku asyna, podle všeho způsobil, že se teď Toby držel od blýskavých světýlek internetových kasin dál. Chantal aNadia vsoučasnosti bydlely společně, ale bylo to jen dočasné řešení, aby se přenesly přes akutní problémy amohly plné naděje začít napravovat svá manželství – je ale nutno podotknout, že Chantal si předtím vůbec nedokázala představit, že jim bude soužití takhle dobře fungovat. Lewis přišel kní, přitulil se aobjal ji malýma buclatýma ručkama. Chantal ho pevně stiskla. „Mám tě moc ráda.“

Lewis se zahihňal. „Já tebe taky,“ zamumlal. Nečekaně jí projela vlna radosti.

„Kdo by si pomyslel, že ti to sdětmi takhle dobře půjde,“ konstatovala Nadia.

„Sjedním dítětem,“ opravila ji Chantal. Byla to ironie, její manželství se rozpadlo právě kvůli tomu, že nechtěla mít děti, ateď takhle přilnula kmalému chlapci, přestože byl cizí. Možná jí přece jenom něco chybělo. Prohrábla Lewisovi vlasy. „Nesmím se nechat unést.“

„Pořád ještě se ti nechce poslouchat cupitání nožiček malého Hamiltona?“

„Toto téma sTedem nadále probíráme.“ Její manžel po dětech hodně toužil, ale vChantaliných životních plánech pro ně místo nebylo.

„Bojím se pomyslet na to, co mi budoucnost chystá,“ špitla Nadia.

Table of Contents

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6