Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Kolektivní odborná monografie je vydána jako výstup projektu bezpečnostního výzkumu Ministerstva vnitra České republiky Detekce radikalizace v kontextu ochrany obyvatelstva a měkkých cílů před násilnými incidenty VI20192022117 řešená v rámci Fakulty biomedicínského inženýrství, Českého vysokého učení technického v Praze.

doc. PhDr. Barbora Vegrichtová, Ph.D., MBA a kolektiv

Terorismus a radikalizace v České republice

Možnosti detekce rizikových osob

Autorský kolektiv:

doc. PhDr. Ludmila Čírtková, CSc., dr. h. c.

Mgr. Tomáš Diviš, MSc

Mgr. Monika Donevová, Ph.D.

doc. PhDr. Mgr. David Krámský, Ph.D.

PhDr. Iva Lišková, Ph.D.

PhDr. Jana Mottlová, Ph.D.

Mgr. Pavel Ťupek, Ph.D.

doc. PhDr. Barbora Vegrichtová, Ph.D., MBA

Mgr. Lukáš Vilím, Ph.D.

Recenzovali:

prof. JUDr. PhDr. Miroslav Mareš, Ph.D.

Ing. Mgr. Iveta Turková, MBA

PhDr. Miroslav Scheinost

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00  Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 8704. publikaci

Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka

Sazba a zlom Jan Šístek

Formát ePub Jan Šístek

Redakce a korektury Jana Kubínová

Počet stran 280

První vydání, Praha 2022

Vytiskl Tribun EU s.r.o., Brno

© Grada Publishing, a.s., 2022

Cover Photo © archiv autorky

ISBN 978-80-271-6710-4 (ePub)

ISBN 978-80-271-6709-8 (pdf)

ISBN 978-80-271-3126-6 (print)

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Vegrichtová, Barbora, 1978-

Terorismus a radikalizace v České republice : možnosti detekce rizikových osob / Barbora Vegrichtová a kol.. -- Vydání 1.. -- Praha : Grada, 2022. -- 1 online zdroj

Obsahuje bibliografie a rejstřík

ISBN 978-80-271-6710-4 (online ; ePub)

* 316.4-028.81 * 329.055 * 323.28 * 316.624 * 364-781.2 * 001.83 * (437.3) * (048.8:082)

– radikalizace -- Česko

– radikalizace -- interdisciplinární aspekty

– extremismus -- Česko

– extremismus -- interdisciplinární aspekty

– terorismus -- Česko

– terorismus -- interdisciplinární aspekty

– rizikové chování -- Česko

– včasná detekce (sociální problémy) -- Česko

– kolektivní monografie

316.4 - Sociální procesy [18]

Předmluva

Publikace, která se čtenářovi dostává do rukou, je výsledkem dlouhodobého studia a zkoumání předmětné problematiky v kontextech událostí a situace v ČR. Ambicí tohoto textu a celého autorského kolektivu bylo představit bezpečnostní hrozbu radikalizace a terorismu z pohledu různých vědních oborů, optikou akademické sféry, ale i bezpečnostní praxe. Multidisciplinární přístup se autorům jeví jako velmi efektivní a koreluje se zaměřením vědecko-výzkumného bezpečnostního projektu, na kterém se jednotliví odborníci z výzkumného týmu podíleli. Kontexty radikalizace totiž mají velmi široký rámec, zejména ve smyslu faktorů, které tento rizikový proces spouští, urychlují či umocňují. Včasná detekce počínající či probíhající radikalizace jednotlivců může představovat rozhodující okamžik, který v konečných důsledcích může přispět k prevenci aktů extrémního násilí, či dokonce zabránit teroristickému incidentu.

Hlavním poselstvím této publikace je upozornit na některé souvislosti radikalizačního procesu a společenských jevů, jimž v současném moderním světě a turbulentní době české obyvatelstvo čelí. Právě z těchto důvodů autoři v rámci jednotlivých kapitol reflektují aktuální bezpečnostní situaci, konkrétní případy spojené s extremismem a terorismem, jež se odehrály nebo mají vazby na české prostředí, ale i další významné události a trendy lokální i globální povahy.

Z výše uvedených důvodu jsou v textu diskutovány současné strategie extremistické propagandy v kyberprostoru, nebezpečí online radikalizace, příležitosti a výzvy identifikace radikalizovaných jedinců, analýzy rizik, interference migrace a terorismu a v neposlední řadě i expanze a proměny teroristické propagandy a taktik v kontextech celosvětové pandemické krize covid-19, včetně dopadů na celou společnost. Publikace tak představuje kaleidoskop teoretických a praktických přístupů forenzní psychologie, etiky, práva a bezpečnostních disciplín k problematice radikalizace a teroristických činů. Autorský kolektiv věnuje zvláštní pozornost komplexnímu přístupu k problematice a zdůrazňuje potřebu zapojení dalších profesí do prevence radikalizace, extrémního násilí a terorismu. V těchto souvislostech se jednotlivé kapitoly věnují též roli dalších významných aktérů působících ve sféře pedagogické, výchovné a vzdělávací, jako jsou učitelé, kurátoři, krizoví interventi, speciální pedagogové, vychovatelé ve vězeňských zařízeních, sociální pracovníci angažovaní v mnoha sférách, probační úředníci a další představitelé pomáhajících profesí, kteří mohou nemalou měrou přispět k úspěšné detekci rizik spojených s radikalizací.

Jedině zdravá a fungující společnost založená na toleranci, úctě k lidským právům, vybavená přiměřenou mírou resilience čelit kritickým situacím se schopností kritické reflexe a s objektivním přístupem k informacím může čelit tak nebezpečným hrozbám, jako jsou terorismus a radikalizace. Vzdělání a osvěta jsou v každé civilizované společnosti fundamentálními pilíři, které přispívají k zajištění bezpečnosti a ochraně obyvatelstva. V souvislosti s rapidně se rozvíjejícími komunikačními technologiemi a rafinovanými způsoby teroristů, kteří cílí na ty nejzranitelnější jedince ve společnosti, to platí dvojnásob.

Děkuji všem spolupracovníkům, kteří se na této monografii podíleli, za usilovnou práci a kolegiální přístup. Věřím, že tato publikace přispěje k rozšíření povědomí o radikalizaci a terorismu a současně bude motivací a podporou klíčovým institucím i jednotlivcům k ještě intenzivnější spolupráci, sdílení informací a změně k lepšímu.

Za celý řešitelský tým

doc. PhDr. Barbora Vegrichtová, Ph.D., MBA

1Radikalizace zpohledu forenzní psychologie sdůrazem na problematiku osamělých vlků

doc. PhDr. Ludmila Čírtková, CSc., dr. h. c.

E-mail: ludmila.cirtkova@seznam.cz

Klíčová slova:

radikalizace, útoky na měkké cíle, osamělý vlk, individuální teroristé, posuzování nebezpečnosti

Key words:

radicalization, public target attacks, lonely wolf, lonely actor terrorist, risk assessment

Anotace

Radikalizace zpohledu forenzní psychologie znamená takové „přeladění“ psychiky aosobnosti jedince, které uvolňuje záměrné, intencionální projevy extrémní agrese. Forenzní psychologie se proto cíleně zaměřuje na koncovku radikalizace vpodobě útoků na měkké cíle. Studuje zejména možnosti predikce aprevence těchto fenoménů. Zaměřuje se na tvorbu nástrojů pro včasné posuzování rizik, tedy na problematiku „risk assessmentu“ potenciálně nebezpečných osob. Jádrem kapitoly budou poznatky k(sebe)radikalizaci, problematika osamělých vlků aspecifické postupy pro vyhodnocování nebezpečnosti ohrožovatele zhlediska hrozby útoku na měkké cíle. Postupy posuzování rizika budou dokumentovány na dvou vybraných kazuistikách zdomácího prostředí. Vzávěru nabídne autorka podněty kdiskusi omožnostech alimitech včasné detekce nebezpečných radikalizovaných jedinců stojících mimo extremistická uskupení ajejich posuzování vkontextu ochrany měkkých cílů.

1.1Extrémní násilí jako klíčové téma radikalizace

Při pátrání po tom, jak se rodí teroristické atentáty, dospěli badatelé krozlišení dvou základních variant teroristických útoků. Podle podstatných kontextových okolností diferencují útoky na skupinové aindividuální. Vangličtině se vtéto souvislosti používají výrazy: group-based terrorism alonely actor terrorism.[1] Stímto rozlišením korespondují ipsychologicky odlišné vývojové cesty radikalizace, ato skupinová radikalizace aindividuální neboli (sebe)radikalizace. Jenže útoky na měkké cíle ukázaly, že zdaleka ne vždy je pachatel veden politickou či náboženskou motivací, která je příznačná pro teror. Na měkké cíle útočí také osoby, které se cítí zrůzných důvodů ze společnosti vyloučeny, aunichž tudíž dominuje ryze privátní motivace. Stímto typem útoků tzv. aktivního střelce se setkáváme ivČR. Příkladem může být střelba vostravské nemocnici ke konci roku 2019.

Zpohledu forenzní psychologie procházejí iosobně motivovaní atentátníci procesem radikalizace, který znich činí masové vrahy. Legitimizace násilí se však vjejich mentálních pochodech neopírá opolitické či náboženské smýšlení, nýbrž se odvíjí od domnělých či skutečných ústrků asouvisejícího pocitu křivdy anebo pomsty. Forenzní psychologie vychází vsoučasnosti zhypotézy oprincipiální podobnosti obou variant radikalizace ústící do extrémního násilí. Proto hledá shody arozdíly mezi ideově aosobně motivovanými útoky na měkké cíle.

Radikalizace je nejčastěji skloňovaným pojmem vkoncepcích oterorismu anásilném extremismu. Na půdě bezpečnostních studií přes četné diskuse ktématu všeobecně akceptovaná definice tohoto pojmu chybí. [2] Obecně může být radikalizace chápána jako nástup avzestup extremistického myšlení, cítění ajednání ujednotlivců či skupin, který vede postupně kospravedlňování (legitimizaci) násilí vzájmu daných idejí.[3] Vtomto duchu charakterizuje radikalizaci iVegrichtová.[4]

Shoda panuje vtom, jak proces radikalizace začíná ajak může končit. Iniciální fáze radikalizace je popisována jako „kognitivní otevření se“, kdy ujedince vzniká zájem apřístupnost naslouchat jiným hodnotám. Terminální fáze může mít podobu teroristického útoku. Co se děje mezi tím, je doposud předmětem různých teorií akoncepcí. Tato pluralita teoretických názorů neudivuje jen vzhledem kvarietě kontextů radikalizace, ale také sohledem na limity empirického zkoumání radikalizovaných nebezpečných pachatelů.

Většina studií se opírá oex post analýzu reálných případů, které se ovšem vyznačují značnou rozmanitostí. R. Borum[5] výstižně upozorňuje, že mnoho teroristů projevovalo jen vlažné ideologické nadšení, apřesto spáchali teroristický útok, zatímco mnoho zapálených věřících sympatizovalo sIS, aniž by se angažovali vnásilí. Současné modely radikalizace proto diferencují mezi „radikálními ideami či skripty“ na straně jedné amezi akční či násilnou radikalizací na straně druhé. McCauley aMoskalenko na tento poznatek zareagovali aktuálním modelem dvou pyramid politické radikalizace. Rozlišují radikalizaci mysli aradikalizaci činů.[6] Odvolávají se na psychologické výzkumy, které dokládají, že mnoho lidí mělo sebevražedné či vražedné myšlenky, ale přesto suicidium ani homicidium nespáchali. Ztoho dovozují, že mezi ideovým přesvědčením afaktickým chováním může být značná propast. Jinak řečeno, je třeba diferencovat kognitivní (ideovou) radikalizaci od radikalizace faktické, behaviorální.

Ve skládačce násilné radikalizace podle zmíněného tandemu autorů hrají roli čtyři faktory: osobní zahořklost či pocity křivdy, sociální sítě, ideologie ausnadňující vliv okolí. Zmíněné faktory jsou funkční ipro teroristy bez napojení na skupiny, tj. pro osamělé vlky. Oba autoři se domnívají, že je třeba se věnovat praktickým otázkám radikalizace, ato především znamená zkoumat behaviorální trajektorie, které ústí přímo do útoků na měkké cíle. Akcent na legitimizaci násilí atím inásilnou koncovku radikalizace přímo oslovuje výzkumy tohoto jevu na půdě forenzní psychologie akriminologie. Tyto obory se totiž kproblematice radikalizace dostaly nikoli přes „ideová skripta“, jako je tomu upolitologie či bezpečnostních věd, nýbrž opačně přes zkoumání finální fáze radikalizace, tj. přes zkoumání pachatelů, tzv. amoků (masových vražd, útoků na měkké cíle, vČesku aktivních střelců).

Radikalizace zpohledu forenzní psychologie pak znamená takové „přeladění“ psychiky aosobnosti jedince, které uvolňuje záměrné, intencionální projevy extrémní agrese.[7] Extrémní agrese se finálně vyjeví typicky útokem na měkké cíle. Ty jsou reflektovány jako teroristické útoky, masakry, amoky, masové střílení, masové vraždy apod. Při zkoumání útoků na měkké cíle se totiž ukazuje, že některé případy se více podobají charakteristikám teroristických atentátů, jiné zase kriminálním činům typu masových vražd.[8] Diferencujícím znakem je především motivace pachatele. Forenzní psychologie tvrdí, že radikalizace může být:

• politická (ideová),

• nepolitická (osobně motivovaná),

• eventuálně kombinací obou složek.

Výsledek je ovšem ve všech případech stejný, tj. útok na měkké cíle.

Politická anepolitická motivace se mohou vkonkrétní kauze prolínat. Ex post stanovení motivů může být proto komplikované, nejednoznačné. Motivy nejsou vpravém slova smyslu objektivně existující entity, představují vnitřní subjektivní pohnutky, které odvozujeme zrůzných projevů pachatele. Jako příklad lze uvést masovou střelbu z12. června 2016 vgay klubu Pulse, ve floridském městě Orlando. Dilema, zda pachatele primárně vedla sympatie kIS, tedy politická motivace, anebo homofobie vpodobě nenávisti khomosexuálům, tedy nepolitická motivace, zůstává otevřeno. Omar Mir Seddique Mateen sice před činem deklaroval svou oddanost asympatizování sIS, ale další vodítka, jako např. volba cíle amísto útoku, posilují verzi ojeho zášti khomosexuálům. Mateen sám se pohyboval na gay seznamkách achatových aplikacích. Na zajímavý okamžik při vysuzování pravděpodobné motivace upozornil otec střelce. Popsal silné rozhořčení svého syna, když potkal na ulici dva líbající se muže. Proto je otec masového vraha přesvědčen, že primární motivací syna bylo odmítání homosexuality. Tím by se ovšem spáchaný útok posouval spíše do kategorie trestných činů zpředsudečné nenávisti, tj. ke skupině hate crimes.

B. Bannenberg[9] vtéto souvislosti upozorňuje, že přílišný akcent na ideologická hlediska může zastínit pochopení motivace aosobnostní struktury pachatelů extrémního násilí. Kvysvětlení činu pak postačí nálepka politického extremisty nebo salafisty. Bannenberg odkazuje na případ A. Breivika, který analyzovala na základě veřejně dostupných zdrojů. Označení Breivika za pravicového extremistu khlubšímu objasnění motivace činu příliš nepřispělo. To se projevilo ivrámci soudního procesu při disputacích ojeho duševním zdraví. Hypotézu oduševním onemocnění typu schizofrenie živil pouze odkaz na eventuální bludné smýšlení, jehož důkazem měl být Breivikův mnohostránkový manifest. Jeho stylizace do role rytíře na křižáckém tažení, který burcuje stejně smýšlející kčinům, však byla nakonec vysvětlena jinak.

Ve sporu znalců-psychiatrů oBreivikův duševní stav atím ipříčetnost nakonec zvítězil názor, že Breivik netrpí schizofrenní poruchou, nýbrž poruchou osobnosti založenou na maligním narcismu. Vjeho chování aprojevech totiž psychotické příznaky chyběly. Nápadná byla naopak jeho sociální izolace. Tak jako jiní pachatelé masakrů neudržoval Breivik žádný nosný partnerský vztah. Poslední sexuální kontakt měl mít vroce 2002. Ženy afeminismus vehementně odmítal. To ukazuje spíše na jeho fragilní maskulinitu, která je ovšem překryta představami ovlastní grandiozitě. Vdospělosti se dopouštěl podvodů adaňových úniků, nechal se živit svou matkou. Chyběla mu jakákoliv empatie asvého činu nelitoval. Vyjma situací, kdy šlo ojeho vlastní potřeby, vystupoval zcela neemocionálně. To vše pasuje spíše na narcistní poruchu osobnosti než psychózu.

Dle Bannenberga se zpsychologického úhlu pohledu uBreivika překrývají znaky „amokáře“, teroristy apravicového extremisty. Čin tohoto fanatického samotáře senormně exaltovaným sebevědomím asebepřeceňováním ukazuje na těsné psychologické vazby asouvislosti kriminologických fenoménů, jako jsou masové vraždy (amoky), hate crimes aextremistické teroristické akty.

Tzv. měkké cíle (public area targets) jako terč útoku jsou tedy atraktivní nejen pro teroristy, kteří chtějí zasáhnout odmítaný stát aspolečnost, ale také pro pachatele osobně motivovaných masových vražd, vjejichž motivačním pozadí bývají různé duševní potíže, apředevším životní frustrace, skutečné adomnělé křivdy, např. maligní vývoj konfliktů súřady či zaměstnavatelem. Klegitimizaci násilí pak vede pociťovaná bezvýchodnost situace vkombinaci spřesvědčením ospravedlivosti odvety či pomsty.[10] Do třetice je doplňují pachatelé motivovaní netolerancí anenávistí vůči určité zpravidla minoritní skupině, ať už definované rasou, sexuální orientací, či alternativním životním stylem ahodnotami (např. útoky odpůrců potratů na lékaře anemocnice, kde ktěmto zákrokům dochází). Atraktivita měkkých cílů je pro všechny skupiny útočníků dána výskytem většího počtu osob na daném místě, které vočích pachatelů představují potenciální oběti. Vysoký počet obětí je pro útočníky atraktivní, protože se chtějí stát pro společnost viditelnými. Kčinu je popohání také představy grandiozity otzv. postmortální slávě.

Toto překrývání různých psychologických fenoménů stojících za útoky na měkké cíle podněcuje současné výzkumy pátrající po shodách arozdílnostech vprocesech acestách radikalizace mezi různými prototypy osamělých vlků. Německý tým expertů[11] dokonce navrhuje označovat násilí směřující proti měkkým cílům jednotně jako demonstrativní cílené útoky (Demonstrative Targeted Attacks). Všem typům útočníků je totiž společné, že používají excesivní násilí zanechávající velký počet obětí, aby tímto nápadným, demonstrativním způsobem strhli pozornost určitým směrem, nasvítili určitý cíl. Předpokládá se, že atraktivita demonstrativního násilí je navázána na určité osobnostní typy, pro které je důležitá sebeprezentace aultimativní uznání.[12] Ve forenzní psychologii se vtéto souvislosti zmiňuje zejména osobnostní dispozice označovaná jako maligní narcismus.

Vrámci prevence útoků na měkké cíle se forenzní psychologie zaměřila na dvě provázané otázky:

1. cesty do radikalizace (jak se stane, že jedinec chce udělat „něco velkého“),

2. zjišťování markantních rizikových faktorů psychologického rázu, tj. indikátorů zjevných vchování aosobnosti daného jedince.

Výstupy bádání směřují kpraktickým otázkám spojeným sposuzováním podezřelých (radikalizovaných) osob. Jinak řečeno forenzní psychologie se dnes zaměřuje na risk assessment arisk management. Za hlavní produkt lze považovat specifické nástroje pro posouzení nebezpečnosti jedince, který se ocitne vhledáčku úřadů pro podezření zradikalizace.[13]

1.2Seberadikalizace jako cesta kextrémnímu násilí

Osamělí vlci připravují apáchají útoky na měkké cíle ve své vlastní režii, tedy bez přímého napojení na teroristické či extremistické skupiny. Přesto bývají ovlivněni ideologií ačiny různých teroristických uskupení. Využívají také jejich know-how, zejména cestou internetu. Občas zaznívají argumenty, že útoky osamělých vlků jsou vlastně reakcí na opatření bezpečnostních služeb proti organizovanému terorismu. Koneckonců IS vyzýval své sympatizanty vEvropě právě kútokům tohoto typu. Faktem je, že osamělí vlci procházejí cestou tzv. seberadikalizace, ve které sehrává kromě jejich psychologických nápadností výraznou roli internet. Dnes je velmi snadné vyhledávat akonzumovat radikalizační materiál, včetně instrukcí kprovedení útoku.

Psychologické charakteristiky osamělých vlků jsou heterogenní, pachatele nelze vtěsnat do jednoho profilu. Snad jedinou obecnější charakteristiku představuje mužské pohlaví. Současné výzkumy tvrdí, že se individuální teroristé značně liší od členů teroristických uskupení. Podle studií se svými psychologickými vlastnostmi mnohem více podobají pachatelům osobně motivovaných atentátů, okterých média pak referují jako oamoku, masakru či střílení ve školách.[14] Stěmito „nepolitickými“ pachateli je spojují potíže shledáním anebo přijímáním vlastní identity. Tím drhne ijejich sociální ukotvení vživotě ave společnosti. Problémy afrustrace vosobním životě se manifestují zejména vnefungujících mezilidských ipartnerských vztazích avodcizení se většinové společnosti. Výsledkem je pak pocit vykořenění, sociální izolace aněkdy iúdajné viktimizace, což plodí hostilitu aodpovídající skripta nenávistnosti.[15] Tento motivační mix pak vytváří afinitu knásilí aotevírá radikalizační potenciál.

Násilí je pro osamělé vlky atraktivní, umožňuje jim vklouznout podle okolností buď do role hrdiny, anebo mstitele. Vtomto mentálním nastavení projevují tendenci kfenoménům tzv. grandiozity.[16] Ta je patrná vjejich prezentacích, např. na sociálních sítích vpodobě výroků, že chtějí udělat něco velkého, že se bude onich mluvit, že zanechají stopu, na kterou ostatní hned tak nezapomenou. Grandiozita je psychologicky navázána na ideace omoci.[17] Pro určité typy osamělých vlků je lákavá představa okamžiků, kdy budou mít nad oběťmi neomezenou kontrolu. Theweleit[18] je popisuje jako muže, kteří si vychutnávají svou vražednou hru, anazývá je proto smějícími se zabijáky (laughing killer). Mimo jiné odkazuje na A.Breivika, který při likvidování obětí vybuchl smíchy aivsoudní síni vystupoval uvolněně asúsměvem na tváři.

Kvantitativní ikvalitativní analýzy případů osamělých vlků potvrzují, že neřešené či nevyřešené psychické problémy hrají vrámci seberadikalizace podstatnou roli. Knoll[19] vyzdvihuje vtomto kontextu osamělé vlky subtypu „pseudocommandos“, pro které je typická vnější stylizace do role bojovníků anásledně ivnitřní identifikace sjejich mentalitou. Toto vnitřní ivnější přeladění jim totiž pomáhá se odpoutat od vlastních problémů se sebepřijetím. Konkrétní cesty radikalizace od výběru cíle přes plánování apřípravu až po nácvik útoku jsou však individuální aovlivňuje je řada faktorů– od osobnosti přes aktuální životní situaci audálosti kolem jedince až po společenské dění.[20] Následné posuzování (vysuzování) skutečných motivů vdobě po činu je vkonkrétním případě mnohdy více ovlivněno rasou anáboženstvím pachatele než komplexní analýzou jeho možných pohnutek. Tento fakt se zrcadlí ive známé základní diferenciaci fenoménu na dvě základní kategorie: osamělí vlci– teroristé (lonely wolf terrorists) aosamělí vlci– zabijáci (lonely wolf killers). Posledně jmenovanou skupinu představují pachatelé masových vražd, kteří nejsou stíháni za teroristické činy, anebo vyšetřování neprokáže žádné teroristické motivy.[21]

Psychologické podobnosti arozdílnosti pachatelů útočících na měkké cíle jsou předmětem mnoha současných studií. Německý tým expertů[22] komparoval sedm teroristických útoků spáchaných džihádisty se sedmi tzv. amokovými útoky ve školách. Zajímal se ovývojový proces pachatelů, tedy jaké byly jejich cesty kradikalizaci. Pro srovnání obou skupin byl ve studii použit sedmistupňový heuristický model zahrnující následující fáze radikalizační cesty:

1. zpracovávání reality;

2. vznik skutečné či domnělé křivdy;

3. identifikace sideologickými anebo jinými nenávistnými předsudečnými skripty;

4. redefinování sebekoncepce či sebeobrazu;

5. utajované plánování/příprava;

6. spouštěč (trigger);

7. demonstrativní cílené násilí.

Na základě kódování těchto oblastí pro každý jednotlivý případ útoku na měkké cíle došli autoři kzávěru, že procesy radikalizace ajejich psychosociální mechanismy jsou uskupiny džihádistů askupiny tzv. školních střelců (amokářů) značně podobné. Böckler skolegy argumentují, že pro obě skupiny platí stejné bazální fáze či dimenze radikalizace, ovšem „… sodlišnými projevy či manifestacemi, což indikuje, že oba fenomény nejsou kategoriálně rozličné. Další vývoj by se měl zaměřit na identifikaci akategorizaci charakteristik varovných signálů typických pro jednotlivá stadia radikalizace avyužitelných pro včasnou detekci.“ [23] Dle autorů lze využít ověřovaný vývojový model pro individuální pachatele útočící na měkké cíle rovněž při řešení problému deradikalizace. Pro cestu zpět je podle autorů důležitá lokalizace osoby, která je ve hledáčku, do konkrétního stadia radikalizace, vníž se jedinec nachází. Ztoho lze odvodit vhodné strategie intervence.

McCauley aMoskalenko[24] rozlišují na základě kritického zhodnocení dosavadních studií radikalizace dva typy osamělých vlků, ato „narušené či odpojené“ osamělé vlky (the disconnected– disordered) aosamělé vlky „posedlé angažovaností“ (the caring-compelled).

Teroristé typu narušených osamělých vlků se dle autorské dvojice podobají atentátníkům útočícím na měkké cíle zrůzných privátních pohnutek. Jejich společnými znaky jsou zahořklost vůči světu, plánování masakru, slabé sociální vazby, mentální problémy typu deprese azáliba ve zbraních. Narušení osamělí vlci se uchylují knásilí, přičemž nemají co ztratit. Mají slabé sociální vazby aplánovaným aktem násilí utíkají před samotou adepresivními stavy. Vpraxi jde jen oto, jak budoucí pachatel vyjadřuje apopisuje svou zahořklost vůči světu. Podle této narace je pak označen za teroristu, masového vraha (amokáře) anebo školního střelce.

Druhý typ, tj. osamělé vlky posedlé určitou angažovaností, bychom mohli označit za fanatiky určité myšlenky. Bývají normálně sociálně integrovaní ajsou pro ně příznačné idealistické názory, zejména enormní sympatie kobětem údajné či skutečné nespravedlnosti. Ulpívají na myšlence potrestat pachatele zla. Učebnicovým příkladem tohoto typu je „protipotratový terorista“ Clayton Waagner. Bodem zlomu utohoto muže byly silné emoce, které ho přemohly vsituaci, kdy choval svou čerstvě narozenou vnučku. Tvrdil, že musel myslet na všechna nenarozená miminka, což ho podnítilo kextrémnímu násilí vůči těm, kteří toto zlo mají na svědomí. McCauley aMoskalenko se domnívají, že „sympatie kurčitým obětem“ vedoucí kpomstě není jedinou emocí, která může tlačit jedince od myšlenek kčinům. Autoři se zasazují oto, aby výzkumy radikalizace věnovaly větší pozornost doposud opomíjeným emocím. Poukazují na to, že ijinak kladné emoce, jako např. sympatie, mohou vexcesivním fanatickém vystupňování spouštět radikální činy.

Rovněž známá studie týmu Matteo Vergani, Muhammad Iqbal, Ekin Ilbahar aGreg Barton se zaměřila přímo na behaviorální, tedy akční radikalizaci ústící do útoků na měkké cíle.[25] Tým použil istejný metodologický přístup jako tandem McCauley aMoskalenko, tj. kritickou analýzu relevantních odborných studií. Nicméně místo typologického přístupu se zaměřili na mechanismy radikalizace, konkrétně na detekci motivačních faktorů kextrémnímu násilí.

Autoři rozlišili tři kategorie, ato tlačící (push), táhnoucí (pull) aosobní (personel) faktory. Vangličtině je možné uvedené faktory shrnout do efektní zkratky „třiPradikalizace“. Tento marketingový tah nepochybně přispěl krychlému rozšíření koncepce mezi teoretiky ipraktiky. Všechny tři faktory jsou úzce propojeny ave výsledku otevírají cestu do násilné koncovky radikalizace vpodobě útoku na měkké cíle. Tlačící faktory dle autorského týmu zahrnují strukturální okolnosti jako utlačování státním systémem, chudobu, nespravedlnosti všeho druhu, viktimizaci, marginalizaci, stigmatizaci atp. Táhnoucí, posilující faktory zahrnují okolnosti, které činí extremistické skupiny ajejich životní styl pro určité jedince atraktivní. Spadá sem např. extremistická propaganda. Zpohledu teorie motivace jde tedy ovnější incentivy. Osobní faktory pak reprezentují charakteristiky osobnosti, které ji činí zranitelnější či náchylnější kradikalismu anásilí. Mezi zmíněnými třemi faktory radikalizace probíhá těsná vzájemná interakce: např. chudoba (push) vede ke sníženému sebevědomí (personel), což může kompenzovat právě příslušnost kextremistické skupině (pull).

Autorský tým došel kzávěru, že dosavadní studie věnující se radikalizaci se dominantně zaměřují na „push“ faktory, zatímco osobní či osobnostní faktory zůstávají vpozadí. Autoři koncepce „tří P“ se také domnívají, že dosavadní výzkum málo reflektuje interakce mezi třemi kategoriemi faktorů. Uvedené bilancování limitů dosavadních přístupů kradikalizaci není alespoň zpohledu psychologie nijak překvapující. Může totiž souviset sfaktickými bariérami pro zkoumání útočníků na měkké cíle:

• případů na „velkou statistiku“ je málo, proto převažuje kvalitativní metodologie;

• pachatelé obvykle útok na měkké cíle nepřežijí, nejsou tedy dostupná přímá data, např. pro zjišťování interakce mezi faktory;

•ex post výpovědi blízkého okolí bývají ovlivněny azkresleny kritickou událostí.

Zajímavý je igenderový pohled na osamělé vlky. Pokud jde opohlaví, mluví totiž statistiky masakrů jasnou řečí. Seberadikalizace je především problémem mužů. Koncentraci jevu na mužské pohlaví zatím komentují experti opatrně.[26] Domnívají se, že čin by mohl představovat „extrémní inscenaci mužské role“. Problémy svlastní identitou pak bývají vkontextu sgenderovou socializací arolovými stereotypy pro muže subjektivně naléhavější. Vdůsledku nesplněných očekávání nastupují pocity selhání. Egocentrická perspektiva nazírání vlastních problémů, vztahovačnost astím související absence empatie mohou být osobnostními faktory, které otevírají prostor pro procesy radikalizace cestou utváření nové, ultimativní identity. Navenek se tito jedinci projevují jako nedůvěřiví vůči ostatním, notoricky indiferentní vůči okolí, sebestřední aodstřižení od nosných emocionálních vztahů aživota. Patrné bývají iprojevy povýšenosti, grandiozity.[27]

První rozsáhlá empirická studie pachatelů masakrů vSRN upozornila na diferenciaci osamělých vlků podle kritéria věku.[28] Expertní tým navrhl empiricky podloženou duální klasifikaci útočníků, která rozlišuje mladé adospělé pachatele útoků na měkké cíle.

Mladí pachatelé masakrů (junge Amokläufer) ve věku od 14 do 24 let spáchali na území Německa 26 činů, ato vobdobí od 1992–2013. Jednoznačně převažují mladí muži, zastoupena je jedna šestnáctiletá dívka. Zajímavé je, že pachatelé nevolí pouze školní prostředí jako místo činu. To koneckonců dokládá iposlední masakr vMnichově zčervence 2016, který má na svědomí osmnáctiletý mladík. Rozbor případů však ukazuje značné jevové rozdíly, zejména pokud jde omotivaci azpůsob provedení. Vněkterých případech se pachatelé snažili zmísta činu nepozorovaně uniknout, jiné útoky končí sebevraždou pachatele. Zdá se, že právě tento prvek by mohl sloužit kjemnější diferenciaci uvnitř samotné kategorie „aktivních střelců“. Větší shoda se objevuje vpopisu acharakteristikách pachatelů. Mladí pachatelé masakrů vykazují psychopatologické nápadnosti zejména narušené osobnosti, často se objevují narcistické rysy. Obvykle bývají popisováni okolím jako tišší, nekontaktní aspodivnostmi vchování. Ex post je zjišťováno, že trpěli pocitem odcizení vkombinaci se zvýšenou zranitelností. Cítí se neprávem přehlíženi. Učásti znich se zjišťuje agresivní fantazírování. Pocity křivdy obvykle vedou kadoraci anásledné identifikaci sjinými pachateli masakrů, čin je pak inscenován jako pomsta. Na prvek inscenace upozorňuje iJonathan Fast[29] ve své koncepci tzv. ceremoniálního násilí, kterou vytvořil na základě analýzy případů střelby ve školách (school shooting) vUSA.

Dospělí pachatelé masakrů (erwachsene Amokläufer) představují pestřejší skupinu. Činy dospělých útočníků na měkké cíle vykazují totiž větší heterogenitu ajsou statisticky vzato častější. Expertní tým do této skupiny zařadil pachatele od 25 let věku. Nejstaršímu zaregistrovanému útočníkovi vSRN bylo 71 let. (VČesku bylo pachateli masové vraždy vUherském Brodě 63 let.) Jevově jde omasakry na pracovišti, vúřadech ainstitucích anebo na veřejných místech. Rovněž ve věkové skupině dospělých převažují muži.

1.2.1Mýty o(sebe)radikalizaci

Forenzní psychologie se momentálně snaží vymezit neadekvátní, zjednodušující představy o(sebe)radikalizaci, které ve svých důsledcích brání korektnímu vysvětlení mentálních pochodů osamělých útočníků. Vliteratuře jsou diskutovány zejména následující rozšířené mýty.

1.2.1.1Mýtus opsychickém onemocnění jako příčině extrémního násilí

Podle tohoto mýtu je hlavní příčinou radikalizace závažná psychická porucha. Silná psychiatrizace pachatelů masakrů má své historické kořeny. Je spojena se signálním případem pruského učitele Ernsta Wagnera, který vroce 1913 ve věku 39 let nejdříve ubodal ve spánku svou manželku ačtyři děti. Pak se rozjel do nedalekého městečka Müllhausenu. Ve večerní tmě zapálil stodolu astřílel do přibíhajících lidí. Zastřelil 9 lidí a11 osob zranil. Učitel plánoval ještě vyvraždit rodinu bratra azapálit zámek vLudwigsburgu. Vplamenech chtěl zemřít spolu smajitelkou zámku. Vpozadí jeho činu byl zřejmě paranoidní blud. Dle vlastního vyjádření se Wagner vdobě své mladosti právě vMüllhausenu dopustil sodomie. Cestou zmístní restaurace se zastavil ve stáji auspokojil se na domácím zvířeti. Ačkoliv ojeho údajném poklesku nikdo neměl tušení, učitel měl pocit, že oněm všichni vědí aza jeho zády se mu vysmívají.[30]

Celý případ je velmi dobře zdokumentovaný, protože učitel Wagner přežil aposkytl soudnímu znalci psychiatrovi R. Gaupovi obsáhlé rozhovory. Navíc se zachovala jeho písemná sebereflexe zdoby přípravy na čin. Wagner byl tehdy shledán nepříčetným, protože mu byla diagnostikována paranoia.[31] Jeho případ silně ovlivnil názory na pachatele podobných masakrů. Ipřes dobovou kritiku se dlouho držel mýtus ozávažné duševní poruše jako hlavní příčině uvolňující cestu extrémnímu násilí. Teprve současné studie zpochybnily možnost generalizace závěrů ztohoto jednoho případu.[32] Idnes však řešíme dilema kolem duševního zdraví pachatelů těchto činů. Stačí připomenout rozdílné až protichůdné znalecké posudky na A. Breivika anebo rozporné názory na A. Lubitze, sebevražedného pilota, který nasměroval plně obsazené letadlo proti skalním výběžkům Pyrenejí. Meloy[33] konstatuje, že pro pachatele masových vražd je typický mix antisociálních, paranoidních, narcistních aschizoidních rysů. Míra jejich klinické závažnosti se však může lišit od jasných psychiatrických diagnóz až po „pouhé“ akcentované osobnosti.

Vříjnu 2017 střílel Stephen Paddock zokna hotelu vLas Vegas do davu lidí, kteří přihlíželi koncertu. Usmrtil 58 osob adalších 546 lidí zranil. Motivy pro jeho radikalizaci zůstaly nejasné. Tlak na objasnění otázky „proč“ vyústil ve spekulaci, že knásilí ho dovedla nediagnostikovaná duševní porucha. Tatopředstava zesílila poté, co se zjistilo, že otec střelce byl psychopatický kriminálník. Je zřejmé, že laický portrét „šíleného“ střelce je stále atraktivní, vyhovuje představám ojednoduchém vysvětlení komplexního fenoménu na základě duševní nemoci. Mentální poruchy apotíže ale nepředstavují spolehlivý prediktor extrémního násilí. Změna ve smýšlení opříčinách útoků na měkké cíle se vpraxi prosazuje jen pomalu.[34] Oduševním stavu osamělých vlků jak teroristů, tak osobně motivovaných útočníků, se neustále vedou diskuse. Vulnerabilitu kradikalizaci však nelze vysvětlit výlučně duševní poruchou. Je třeba přihlížet křadě proximálních idistálních faktorů, které utvářely osobnost, ataké kenviromentálním vlivům mikro- imakrosociální povahy.

1.2.1.2Mýtus oimpulzivnosti aspontánním rázu útoků na měkké cíle

Domněnka, že pachatelé masakrů náhle „vybuchnou“ aspontánně zaútočí na měkké cíle, představuje chybný předpoklad. Analýzy těchto kritických incidentů vedou naopak kzávěru, že jde opřipravované aplánované činy. Důležité je zjištění, že vjednotlivých fázích radikalizace se vyskytují více či méně zřetelné varovné signály.[35] Na tomto místě zmíníme jeden konkrétní jev, který je označován anglickým výrazem leaking. Do češtiny ho lze přeložit jako prosakování, propouštění. Propouštění informací oplánovaném útoku se nejčastěji odehrává formou prohlášení na sociálních sítích. Budoucí pachatel se může také vnáznacích svěřit se svými úmysly svémublízkému okolí.

Dle expertů se leaking vyskytl ve více než 80% zkoumaných případů školních masakrů.[36] Někdy se budoucí pachatel svěřil vrstevníkům, jindy dokonce dospělým. Motivem pro propouštění informací je pravděpodobně komunikační anticipace činu, která pachateli umožňuje zažít pocity heroizace, předpokládanou postmortální slávu si předem osobně nevychutnává. Varovné signály (např. líčení excesivního násilí ve slohových pracích, deníčku či na sociálních sítích; sledování informací opodobných událostech) však zůstávají obvykle nevyužity. Okolí jim nepřikládá patřičnou váhu, vněkterých případech dokonce motivaci budoucího pachatele podněcuje.[37] Jedním zdůvodů podceňování rizika může být nejednoznačnost sdílených informací, ze kterých není nutně zřejmé, zda jde jen orecesi, projevy nonkonformismu, osnahu upoutat pozornost anebo zda se jedná oskutečnou hrozbu.

Dokonce iudospělých pachatelů trpících duševní poruchou bývá přípravná fáze přítomna vpodobě klíčení úmyslů anaznačování kontur aplánu realizace činu. Ktomu úryvek zdeníku výše zmíněného učitele Wagnera. „Ke svým chci být milý, dokud se jejich život neuzavře. Nechci se oslabit výčitkami svědomí, až budou přede mnou ležet mrtví. Své děti vezmu do cukrárny, kde budou moci jíst dobroty. Syny vezmu na poníky adcerám koupím žluté boty, které si tak přejí. Nebudu je řezat, ikdyž by si to zasloužily, budu jim vyprávět zajímavé příběhy, až se budou muset smát. Myslím, že člověk musí umět počítat, akdyž mají být zabity, tak jim musím leccos prominout. Ike své ženě budu laskavý, žádné křivé slovo. […] Akdyž mi zase řekne ‚Ty se onic nestaráš‘, odpovím jí se smíchem ‚Ale ano, vždyť ty nic nevíš.‘“[38]

1.2.1.3Mýtus opachatelích jako obětech mobbingu

Krozšíření tohoto mýtu přispěla kniha Ceremonial Violence– APsychological Explanation of School Shootings od Jonathana Fasta, která vyšla vroce 2009. Fast vní analyzuje 13 případů, na kterých se podílelo 15 pachatelů, adospívá kzávěru, že mladí pachatelé byli oběťmi mobbingu ze strany svých spolužáků. Mobbing je měl zahánět do sociální izolace aotevírat tak cestu pro hostilitu afantazie opomstě. Masakr představuje dle Fasta primitivní ceremoniál, neboť vdůsledku kompozice své osobnosti (narcismus) nakonec pachatelé volí „grandiózní odchod“ ze světa.

Další badatelé při opakované analýze případů však nepotvrdili Fastovu hypotézu oviktimizaci, která předchází útoku. Studie nových případů dokonce původní Fastův předpoklad vyvracejí.[39] Na základě analýzy spisů, ale irozhovorů sokolím pachatele dospěli výzkumníci kzávěru, že pachatelé se sice vnímají jako oběti různých ústrků včetně mobbingu, ale jejich pocity neodpovídají realitě. Skutečnost je spíše taková, že budoucí „amokáři“ vdůsledku svých povahových nápadností vnímají okolí jako nepřátelské asami se od ostatních izolují. Schizoidní rysy akcentované narcismem vysvětlují pokroucené vnímání světa, které se promítá ido neschopnosti navázat nosný vztah kženám, atak získat uznání, po kterém budoucí pachatelé touží. Sebepřeceňování apocity grandiozity jen zvyšují zážitky frustrace. Nakonec zjitřená citlivost na respekt ke své osobě generuje intenzivní pocity ponížení akřivdy aindukuje roli oběti. Na základě současných poznatků lze tedy konstatovat, že teze omobbingu jako klíčovém faktoru radikalizace je neudržitelná. Někteří experti[40] ji dokonce považují iza nebezpečnou, neboť vytváří projekční plochu pro napodobitele. Usnadňuje totiž identifikaci náchylných nespokojených jedinců spachateli útoků anavádí je kracionalizaci (přikrášlování) motivů zamýšleného činu.

1.3Nakažlivost útoků na měkké cíle

Ovlivu sociálně psychologických fenoménů nápodoby zejména na mladé pachatele masakrů se diskutuje již dlouho.[41] Vřadě případů se totiž ex post zjišťuje, že se pachatelé inspirovali podobnými útoky anebo obdivovali své předchůdce. Tak se např. na stole šestnáctileté Natalie Carpenter, jejímuž útoku se naštěstí podařilo zabránit, našla již zmíněná publikace J. Fasta, ve které jsou podrobně popisováni strůjci masakru vColumbine. Osmnáctiletý původce masakru vobchodním centru Olympia vMnichově měl dokonce navštívit město Winnenden, kde Tim Kretschmer vroce 2009 zastřelil vbudově reálné školy 15 lidí.

Jasné stanovisko kvlivu nápodoby na procesy radikalizace přinesla aktuální studie zUSA, která se zabývala příčinami nárůstu jevu. Vyšla zfaktu, že počet masakrů vUSA vzrostl za posledních 15 let zhruba třikrát. Vprůměru dojde každý 32. den kextrémnímu násilí na školách (school shooting) akaždý 12,5. den se odehraje podobná tragédie na veřejném místě.[42] Jinak řečeno, přibližně jednou za měsíc je registrován incident vprostředí škol ajednou za 2 měsíce pak ve veřejném prostoru. Přitom do roku 2000 řešila policie vUSA 2–3 případy masakrů ročně. Proč dochází ktéto změně? Jennifer B. Johnston[43] zWestern New Mexico University se pokusila se svým týmem na tuto otázku najít odpověď. Studii prezentovala vsrpnu 2016 na sympoziu Americké psychologické asociace vDenveru. Hlavní zjištění týmu lze shrnout do těchto tvrzení:

• masakry mohou být nakažlivé

• a mediální zpravodajství přitom může hrát výraznou roli.

Johnston ve své studii spojila psychologický asociologický přístup kanalýze masakrů. Vyšla zprofilů pachatelů azpracovala jejich dominující aspolečné charakteristiky. Zopakovala tak již známé věci. Pachatelé mají narcistické povahové založení, ke kterému často patří také hypochondrické sklony adepresivní ladění. Navíc zdůraznila symptom grandiozity. Ten se projevuje zejména vtouze stát se známým aslavným. Podle Johnston právě tento psychologický aspekt vprůběhu devadesátých let dramaticky změnil váhu. Pro mnoho (nejen) mladých lidí je touha prorazit azískat publicitu tak silná, že je spojována se smyslem života. Ataké upachatelů masakrů hraje stále větší roli.

Představy grandiozity souvisejí srozšířeností arostoucí přítomností (sociálních) médií vkaždodenním životě. Právě od poloviny devadesátých let minulého století dochází kprudkému rozmachu médií. Ktomu se přidávají isociální sítě, na kterých lze snadno arychle získat publikum, atím ikýženou publicitu. Masakry představují mediálně vděčné téma, očemž svědčí iskutečnost, že vposlední době jsme dokonce svědky online přenosů zmíst tragických incidentů. Záběry pobíhajících policistů, výpovědi otřesených svědků, ale také sebeprezentace pachatele na sociálních sítích již nejsou výjimkou. Pachatelé se tudíž mohou spolehnout na to, že svým činem upoutají pozornost azískají prostor vmédiích. Ato je to, po čem touží.

Nabízí se otázka, zda více útoků způsobuje ivíce zpravodajství onich, anebo zda zpravodajství vede květšímu počtu incidentů. Podle výzkumníků platí tato souvislost: čím více se informuje omasakrech, tím více masakrů se objeví. Studie Johnstonové tvrdí, že právě vyšší mediální prezentace ainformovanost vedla kvyššímu výskytu jevu. Teoretické vysvětlení nabízí teorie nápodoby anebo nákazy. Towers et al.[44] vypracovali model mediální nákazy (media contagion model), na který se Johnston odvolává. Podle ní zpravodajství omasakrech dává potenciálním predisponovaným jedincům větší stimul než dostupnost zbraní anebo psychopatologické rysy osobnosti. Vdobě těsně po činu je riziko replikování vyšší než před událostí. Studie argumentuje iparalelou se sebevraždami atzv. Wertherovým efektem vpolovině devadesátých let vUSA aVelké Británii. Opatrnější zacházení stématem sebevražd zejména celebrit vmédiích vedlo skutečně kpoklesu případů nápodoby. Tehdy vytvořilo Centrum pro kontrolu nemocí tým expertů azástupců médií, který vypracoval doporučení pro vhodnou mediální strategii pro informování osebevraždách významných osobností.

Podle expertního týmu kolem Johnston by redukce mediální prezentace osobně motivovaných útoků na měkké cíle mohla přispět kpoklesu jevu nejméně ojednu třetinu. Johnston doporučuje upustit od detailního informování opachateli (např. nezveřejňovat jeho podobu, jeho životní cestu amotivy ani jeho eventuální prezentace na sociálních sítích). Podobnou strategii doporučuje studie ipro případy teroristických útoků, neboť masivní zpravodajství onich vytváří vlastně prostor pro šíření teroristické propagandy. Vtéto souvislosti rezonuje výrok M.Thatcherové, která již vroce 1985 prohlásila, že teroristům je třeba vzít kyslík, který čerpají zpublicity.

1.4Posuzování nebezpečnosti osamělých vlků

Studium případů útoků osamělých vlků na měkké cíle je mimo jiné motivováno snahou využít získané poznatky pro odvrácení, tedy prevenci této hrozby. To vpraxi znamená včasné zachycení aposouzení nebezpečnosti osoby, která vzbudí pozornost pro své nápadné projevy. J. Reid Meloy tvrdí, že predikovat útoky na měkké cíle nelze.[45] Je však možné snížit riziko uosob, které se ocitnou vhledáčku policie či úřadů. Panuje všeobecná shoda, že bdělá pozornost může zabránit koncovkám radikalizace. Existují totiž varovné signály, které jsme naznačili vpředcházejícím textu (např. tzv. leaking, sbírání informací opodobných kauzách).

Identifikace viditelných rizikových faktorů je ústředním tématem mnoha studií.[46] Psychologické modely radikalizace předpokládají postupné narůstání radikálních postojů až kbodu, kdy je masivní násilí na veřejných místech vmysli jedince legitimizováno. Tím je překročen práh zlomu auvolňují se mentální pochody související sfaktickou realizací násilí (záměr, plán, příprava). Týmy badatelů se snaží popsat různé fáze radikalizace ajejich rizikové faktory spojit do modelů pro účely predikce nebezpečnosti daného jedince. Vsoučasných modelech predikce radikalizace se objevují rizikové faktory dvojího druhu:

• empiricky podložené znaky, které odrážejí časté charakteristiky zjištěných či známých pachatelů[47], anebo

• teoreticky odvozené předpoklady opachatelích aokolnostech, které je pravděpodobně dovedly kčinu.[48]

Klíčová role je přisuzována zejména afinitě jedince kradikálním ideologiím, přítomnosti duševních poruch anebo poruch osobnosti adále vlastní životní krizi dotyčného. Využitelnost vyjmenovaných znaků pro praxi je však značně diskutabilní. Ačkoliv se při ex post analýze konkrétního případu prokážou zmíněné znaky pro radikalizaci jako zásadní, nemají skutečnou predikční hodnotu pro posouzení rizika extrémního násilí. Jsou totiž nastaveny příliš obecně, vsítu pak uvízne větší počet osob, ariziko falešné pozitivity je tudíž značné. „Čím obecnější jsou kritéria ačím početnější je zkoumaná populace, tím větší bude počet falešně pozitivních osob, které jsou mylně identifikovány jako problematické.“[49] To ukazují izkušenosti smodelem radikalizace, který použila policie vNew Yorku. Opřela se onásledující rizikové faktory radikalizace: nízký věk, mužské pohlaví, muslimská víra apříslušnost ke střední vrstvě. Autoři modelu varovali policii, že jejich nástroj (check list) není vůbec vhodný pro vytipování vysoce rizikových jedinců, přesto jejich návrh ovlivnil strategii postupu policie avedl kextenzivnímu sledování veřejných míst, kde se potkávali muslimové.[50]

Psychologický přístup kradikalizaci konstatuje, že sociodemografická adalší obecná kritéria nejsou příliš funkční. Koneckonců ivýskyt duševních nápadností paranoidního anarcistního rázu nemusí ještě vést kradikalizaci. Větší pozornost by měla být věnována faktorům, které korelují přímo snebezpečím extrémního násilí ve veřejném prostoru. Za perspektivní se proto zpohledu psychologie jeví vícedimenzionální modely, které kombinují jak stabilnější znaky osobnosti, tak dynamická kritéria odvozená zpozorovatelného chování.

Aktuální studie snázvem German Mass Murderers and Their Proximal Warning Behaviors dochází kzávěru, že ve většině případů útoků na měkké cíle jsou predispozice ksmrtícímu násilí upachatelů registrovatelné měsíce iroky před vlastní událostí.[51] Tento optimistický závěr je hnacím motorem psychologického směru, který je označován jako hodnocení hrozby (threat assessment). Jeho hlavním cílem je identifikovat takové rizikové faktory, které umožní včas vytipovat problematické jedince anebo kvalifikovaně posoudit osoby, jež jsou již ve hledáčku bezpečnostních služeb anebo vrukách orgánů justice.

Pátrání po faktorech indikujících nebezpečnost jedince ve smyslu hrozby spáchání závažných násilných činů má ve forenzní psychologii poměrně krátkou historii. Jak jsme již uvedli, extrémní násilí bylo původně spojováno spíše srůznou psychopatologií. Predikce nebezpečnosti byla proto doménou psychiatrů aklinických psychologů, opírala se oklinický úsudek azkušenosti znalce. Tento úhel pohledu se však ukázal jako slepá ulička. Analýzy skutečných případů vedly kzávěru, že jen menší část individuálně motivovaných atentátů (cca 20%) padá na vrub pachatelů se závažnou duševní poruchou zpsychotického spektra. Je evidentní, že jedinec může být nebezpečný pro své okolí, ikdyž netrpí žádnou závažnou duševní poruchou. Důvody nebezpečnosti pak leží jinde než ve striktně pojímaných psychiatrických diagnózách.[52]

Také pátrání psychologie po osobnostních rysech, které by spolehlivě rozlišovaly mezi teroristy aneteroristy, má sice bohatou, ale frustrující minulost.[53] Neexistuje žádný etablovaný psychologický test anebo jiný diagnostický instrument, který by prediktivně anebo postdiktivně diferencoval populaci na osoby angažované vterorismu aty, které se takto neangažují.

Posun nastal až srozvojem teorie aempirie vrámci směru hodnocení hrozby.[54] Výraznou roli sehrál také odklon od diagnostických testů. Inspirativní byl vliv hledání nové procedury či metody pro hodnocení rizika násilného chování vsouvislosti se stalkingem či domácím násilím. Na scénu forenzní psychologie tak vstoupila metoda tzv. strukturovaného profesionálního úsudku (Structured Professional Judgment), ve zkratce SPJ. SPJ instrumenty si lze jednoduše představit jako protokoly, které vedou posuzovatele při hodnocení živého případu. Protokoly obsahují sestavy relevantních faktorů či položek, které vznikly na základě teorie avýzkumů daného jevu ajeho pachatelů. Instrumenty SPJ umožňují tedy identifikovat přítomnost či nepřítomnost relevantních rizikových (eventuálně iprotektivních) faktorů uohrožovatele aměřit či určit jeho rizikovost či nebezpečnost. Vkontextu osamělých vlků jde opostupy, které vedou kpravděpodobnostnímu výroku omíře nebezpečnosti dané osoby ohledně útoku na měkké cíle.

Pro posuzování hrozby vyplývající zradikalizovaného jedince existuje vsoučasnosti několik instrumentů SPJ, které pracují sfaktory či dimenzemi, jenž mají predikční hodnotu pro posouzení rizika extrémního násilí.[55] Nástroje se liší tím, zda jsou určeny pro osamělé anebo skupinové teroristy, eventuálně pro osobně motivované atentátníky. Vtomto textu se zaměříme na dva postupy, které již byly aplikovány vdomácím prostředí. První znich je metoda klinického posouzení individuálního teroristy nazvaná Protokol teroristické radikalizace, voriginále Terrorist Radicalization Assessment Protocol zdílny J. Reid Meloye aJacqueline Genzman.[56] Pro tuto metodu se vžila zkratka TRAP-18. Druhý postup se týká posuzování nebezpečnosti masových vrahů útočících na měkké cíle, tj. osobně motivovaných atentátů.[57]

1.4.1Posuzování nebezpečnosti osamělých vlků vdomácích kauzách

Metoda TRAP-18 byla použita při znaleckém zkoumání mladého muže, který konvertoval kislámu aprojevoval zřetelné sympatie kIS. Byl stíhán asouzen pro podezření zpřípravy teroristického útoku. Za sebou měl zhruba desetileté období seberadikalizace, pro kterou existovaly četné indicie adůkazy. Psychiatrický posudek konstatoval, že muž netrpí žádnou duševní poruchou, kvůli níž by byl nebezpečný. Proto se nabízela otázka, zda může být ipřesto nebezpečný, ato pro jiné než psychiatrické indikace. Nový posudek, tentokrát zoboru zvláštní specializace forenzní psychologie, měl toto zadání objasnit. Po literárních rešerších byl nakonec jako nejvhodnější zvolen postup protokolu hodnotící předpokládanou teroristickou radikalizaci, tedy TRAP-18, neboť tento nástroj je specificky zaměřen na individuální teroristy typu osamělého vlka.

TRAP-18 se skládá z18 proměnných, které se člení do dvou sestav. První sestava zahrnuje 8 proximálních rizikových faktorů pro cílené násilí (targeted violence). Jde vlastně obehaviorální indikátory odvozené zpozorovatelných projevů zkoumaného jedince. Jinak řečeno první sestava zahrnuje viditelné varovné signály nasvědčující tomu, že dotyčný je „na cestě kútoku“. Druhá sestava obsahuje 10 distálních rizikových faktorů, které vyplynuly zteoretického aempirického výzkumu teroristů. Představují zejména dispoziční osobnostní charakteristiky spojené sextrémním násilím. Jednotlivé faktory zachycuje následující přehled. Pro zprostředkování autentičnosti uvádíme jejich názvy vangličtině.

1.4.1.1Proximální faktory

1. Pathway– osoba je na „cestě“ kútoku, což se odráží vindikátorech dokládajících průzkum, plánování apřípravu útoku (např. hledání vhodných zbraní na internetu, jejich pořizování, nácvik vzacházení se zbraněmi anebo věcmi využitelnými kútoku atp.).

2. Fixation– fixace na určitý terč, patologické upoutání na určitou osobu, případ, instituci, což se projevuje vřeči achování osoby (např. opakované výroky nenávisti vůči určitému terči, obviňování určitého terče asoučasně vystupování zreálného života).

3. Identifikation– identifikace, tj. psychologická touha být „pseudokomado“, marciální (vojenská, válečnická) mentalita, tíhnutí ke zbraním, identifikování se satentátníky, sebestylizace do bojovníka za systém víry.

4. Novel Aggession– akt násilí, kterým osoba testuje svou připravenost překročit práh kextrémnímu násilí.

5. Energy Burst– nabuzení, nárůst izdánlivě nevinných aktivit týden, den, hodiny před akcí, např. nárůst aktivit na sociálních sítích, sex za peníze atp.

6. Leakage– prosakování, např. avíza atentátu vkomunikaci střetí stranou, na sítích vpodobě výroků „bude velká akce“, „přijde to, co se má udělat“ atp.

7. Direct Threat– přímo komunikovaná hrozba.

8. Last Resort– okolnosti odkazující na „časový imperativ“, tedy že čas kakci se naplnil. Může jít opodněty, které startují uohrožovatele velký stres anebo ztrátu naděje. Spouštěč může být také „pouze“ anticipován, např. ztráta lásky, práce.

1.4.1.2Distální faktory

9. Personal Grievance and Moral Outrage– osobní rozhořčení, potupa, morální pobouření, pocity křivdy způsobené osobními zážitky anebo politickými, náboženskými událostmi atp.

10. Framed By an Ideology– pocity potupy akřivdy jsou zarámovány ideologií.

11. Failure To Affiliate With an Extremist Group– bariéry či potíže napojit se na extremistickou skupinu.

12. Dependence on The Virtual Community– excesivní virtuální život na internetu, závislost na virtuální komunitě.

13. Thwarting of Occupational Goals– selhávání vpracovním životě.

14. Failure of Sexual-Pair Bonding– selhávání, neúspěšnost vpartnerských vztazích.

15. Changes in Thinking and Emotion– změny vmyšlení aemocích, myšlení icítění se stává černobíle, rigidní, dogmatické, mysl se dostává do kognitivního tunelu.

16. History of Mental Disorder– výskyt duševních poruch.

17. Creativity and Innovation– taktické myšlení tzv. outside the box, tj. mimo vyšlapané koleje ohledně záměrů teroristického útoku.

18. History of Criminal Violence– vkriminální anamnéze se vyskytuje násilí, násilné trestné činy.

Metoda byla aplikována na domácí případ výše zmíněného dvaceti šestiletého muže, který konvertoval kislámu cestou seberadikalizace. Muž byl vmédiích prezentován jako individuální terorista islámského ražení aplnil stránky veřejných zdrojů zejména vletech 2018 a2019. Metoda TRAP-18 poskytla následující nálezy. Z8 proximálních rizikových faktorů byly ustíhaného muže přítomny 2, ato faktor 1 „na cestě“ afaktor 3 „identifikace“. Z10 distálních rizikových faktorů bylo 9 vyhodnoceno jako přítomných.

1.4.1.3Kódování faktoru pathway / na cestě

Přítomnost faktoru indikovaly např. následující doložené okolnosti: muž hromadil aexperimentoval spyrotechnickými látkami. Skladoval velké množství pyrotechniky, chemikálií adalších komponent, které byly zajištěny při domovní prohlídce. Vjeho počítači byla nalezena instruktáž kvýrobě nástražného výbušného systému, kterou si muž sám stáhl zinternetu. Vpočítači uchovával videa IS ovýrobě apoužití výbušné vesty, odkazy na výbuch vNew Yorku adalší videa se sebevražednými bojovníky IS.

Na sociálních sítích umístil sdělení typu: Tahle země bude naše. Anebude moci být pro všechny. Islam will dominate the world.

1.4.1.4Kódování faktoru identifikace

Pro identifikaci smilitantním islámem svědčily četné doložené projevy, aktivity aživotní styl muže jak na síti, tak vreálu. Muž praktikoval aktivně muslimskou víru vlastního pojetí, stylizoval se do bojovníka za systém víry, nosil symboly IS. Oblečením imitoval islámského bojovníka, čímž vzbuzoval negativní pozornost ipři návštěvách mešit. Na videozáznamech kopíroval gesta bojovníků za IS. Jeho projevy korespondovaly sfenoménem, který literatura označuje jako psychologickou touhu být „pseudokomando“. Intenzivně konzumoval propagandistická videa IS ibrutální záznamy zpoprav zajatců IS. Na stahovaných videích ho zajímala technika boje teroristů IS. Kvůli islámské víře odmítl účast na církevním pohřbu svého bratra. Ventiloval netolerantní postoje vůči současnému uspořádání státu aspolečnosti, neakceptoval rovnoprávné postavení žen.

Pro kódování distálních faktorů byly využity zejména výpovědi svědků, výslechy muže zpřípravného řízení ahlavního líčení, jeho cílené psychologické vyšetření ataké údaje kživotu na síti. Určitým překvapením bylo vysoké skóre 9 přítomných distálních faktorů. Znich vyplynulo, že „novou“ osobnostní identitu muži momentálně poskytuje ne zcela specifikovatelná islámská víra. Muž deklaroval, že jeho šejchem, kterého považuje za toho pravého, je Sámer Shehadech. Vnaraci muže zaznělo: „když Sámer Shehadech není vČR, tak sleduje jeho přednášky na internetu. Doufá, že se vrátí, protože takhle to není ono. On mluvil ovšem, co je dobré pro správného muslima.“ (Kódováno krizikovému faktoru 10 „framed by ideology“.)

Poznatky kanamnéze muže odhalily pocity křivdy, sociální izolovanost aprojevy agrese, včetně násilného trestného činu vůči spolužákovi. Muž měl rovněž fantazie opřipojení se ke skupině bojovníků za IS, ale blokovala ho např. jazyková bariéra. Muž sám uvedl, že konvertoval kislámu cestou internetu, přičemž vnímal islám přes radikály. Cítil se jimi přitahován, což označil „způlky“ za svůj motiv přijetí islámu. Tvrdil však, že se později jeho radikální smýšlení změnilo, protože poznal tu správnou islámskou školu. Nebyl ovšem sto vysvětlit, jakou školu či směr „správného“ islámu myslí. Deklaroval sice svou údajnou deradikalizaci, ale vjeho životní cestě po konverzi kislámu nebyl zjištěn žádný bod zlomu, který by potvrdil údajný přechod kmírumilovnému vyznání.

Model švýcarského týmu sumarizuje faktory aokolnosti, které je vhodné posoudit ukonkrétního známého jedince pro vyhodnocení rizika extrémního násilí na veřejných místech. Rizikové faktory jsou rozčleněny do čtyř základních dimenzí:

1.4.2Diskuse klimitům predikce nebezpečnosti osamělých vlků

1. osobnost ohrožovatele,

Shrnutí

Literatura

Table of Contents

Předmluva

1Radikalizace z pohledu forenzní psychologie s důrazem na problematiku osamělých vlků

1.1Extrémní násilí jako klíčové téma radikalizace

1.2Seberadikalizace jako cesta k extrémnímu násilí

1.2.1Mýty o (sebe)radikalizaci

1.2.1.1Mýtus o psychickém onemocnění jako příčině extrémního násilí

1.2.1.2Mýtus o impulzivnosti a spontánním rázu útoků na měkké cíle

1.2.1.3Mýtus o pachatelích jako obětech mobbingu

1.3Nakažlivost útoků na měkké cíle

1.4Posuzování nebezpečnosti osamělých vlků

1.4.1Posuzování nebezpečnosti osamělých vlků v domácích kauzách

1.4.1.1Proximální faktory

1.4.1.2Distální faktory

1.4.1.3Kódování faktoru pathway / na cestě

1.4.1.4Kódování faktoru identifikace

1.4.2Diskuse k limitům predikce nebezpečnosti osamělých vlků

Shrnutí

Literatura