Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ella Quinnová

Markýz hledá ženu

Přeložila Blanka Heřmánková

When a Marquis Chooses a Bride (The Worthingtons 2)

Copyright © 2016 by Ella Quinn

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2022

Translation © Blanka Heřmánková, 2022

Cover photos © kathysg / Depositphotos.com, Alex Dvihally, KathySG /Shutterstock.com

Z anglického originálu When a Marquis Chooses a Bride

vydaného nakladatelstvím Zebra Books, Kensington Publishing Corporation,

v New Yorku roku 2016 přeložila Blanka Heřmánková

Jazyková redakce Diana Štelová

Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha

Obálka Kamila Flonerová

Korektury Hana Hlušičková

Odpovědná redaktorka Jana Drápalíková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS

U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 8581. publikaci.

První vydání, Praha 2022

Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

ISBN 978-80-271-4970-4 (ePub)

ISBN 978-80-271-4969-8 (pdf)

ISBN 978-80-271-3650-6 (print)

KAPITOLA PRVNÍ

Okny velké vzdušné učebny v usedlosti Sternových pronikalo odpolední slunce. Prostor byl zaplněn knihovnami, čtyřmi lavicemi, dvěma hodně opotřebovanými pohovkami a různými hračkami.

Slečna Dorothea Sternová seděla na větší z pohovek a snažila se ouškem jehly provléknout několik vláken růžového vyšívacího hedvábí. Vyšívala střevíčky pro svou matku a zbývalo jí dokončit ještě jeden růžový květ.

Ale ať dělala, co dělala, stále nedokázala přestat myslet na to, že po odjezdu její nejlepší přítelkyně, lady Charlotte Carpenterové, je okolní svět nudně šedý. Celé roky plánovaly, že vstoupí do společnosti bok po boku, už od svých prvních krůčků podnikaly vše společně.

Ne že by Dotty neměla co dělat. Od matčiny nehody převzala její povinnosti. Opravdu ráda navštěvovala nájemce, mluvila s dětmi a jejich matkami a hledala způsoby, jak jim pomoci.

„Dotty,“ zakňourala její šestiletá sestra Martha, „Šmudla nechce zůstat v klidu.“

Šmudla, třínohý pes, kterého Dotty zachránila z pasti nastražené v lese, odolával Martiným snahám uvázat mu stužku. „Zlatíčko, kluci nemají rádi ozdůbky. Uvaž ji raději panence.“

Patnáctiletá Henrietta vzhlédla od rozečtené knížky. „Z panenky ji sundala.“

„Henny,“ zeptala se Dotty, „neměla bys cvičit na harfu?“

Sestra na ni vyplázla jazyk. „Ne, měla bych číst Ovidia v řečtině.“

Jejich otec, sir Henry, byl klasicky vzdělaný učenec a až do smrti svého staršího bratra před několika lety býval rektorem. K Hennyině hrůze se rozhodl, že všechny své děti naučí latinu a řečtinu.

Dotty zvedla knihu, do níž sestra zírala. Mramorovaná obálka byla poznávacím znamením románů nakladatelství Minerva Press. „To není Ovidius.“

Henny se nadechla a vykulila oči. „Neočekává se od dam, že budou módně hloupé?“

„Ne, mají jen vypadat hloupě,“ odpověděla Dotty s trpkostí. „Což je úplně směšné. Odmítám si vzít gentlemana, který si myslí, že by ženy neměly mít mozek.“

„V tom případě se z tebe může stát stará panna,“ opáčila Henny.

„Lordu Worthingtonovi se líbí, že je Grace chytrá.“ Dotty skryla samolibý úsměv. „Jsem si jistá, že musí existovat i jiní gentlemani, kteří mají podobné názory.“

Charlottina starší sestra Grace byla nyní hraběnkou z Worthingtonu. Na Charlottinu první sezonu s sebou do Londýna vzala všech pět mladších dětí. Krátce po příjezdu do města se seznámila s Mattheusem, hrabětem z Worthingtonu, a zamilovala se do něj. O tři týdny později se vzali.

Před nedávnem se Grace a její nový manžel vrátili na několik dní do Stanwood Hall, aby si lord Worthington, který teď byl poručníkem nejen svých vlastních sester, ale i jejích sourozenců, mohl prohlédnout majetek.

Než stačila Henny něco namítnout, otevřely se dveře. „Slečno…“ Dottyina komorná Polly se rozhlédla po místnosti a její pohled spočinul na Dotty. „Milostpaní mě požádala, abych pro vás zašla.“

Dotty utáhla nit, zapíchla jehlu a odložila střevíček. „Je jí dobře?“

„Ach ano, slečno.“ Polly přešlapovala z nohy na nohu. „Dostala dopis z Londýna a hned pro vás poslala.“

Dotty spěchala ke dveřím. „Doufám, že je všechno v pořádku.“

Na tom, že matka dostala dopis z Londýna, nebylo nic úžasného. Prakticky všichni, koho znali, byli na sezonu ve městě. Ony dvě tam měly být také, bohužel den před jejich plánovaným odjezdem matka uklouzla a zlomila si nohu.

„Určitě ano, slečno,“ řekla služebná spěchající za ní. „Milostpaní se usmívala.“

„No… předpokládám, že čím dřív se k ní dostanu, tím dřív zjistím, co chce.“ O chvíli později zaklepala na dveře matčina salonu a vstoupila. „Mami, co se děje?“

Matka mávala listem papíru v ruce a široce se usmívala. „Nečekaná a úžasná zpráva. Nakonec budeš mít svou sezonu!“

Dotty spadla brada. Po chvíli se vzpamatovala a zamířila k židli vedle matky. „Já tomu nerozumím. Myslela jsem, že se mě babička Bristolová nemůže ujmout kvůli slehnutí tety Mary.“

„Tohle,“ maminka znovu zatřepala dopisem ve vzduchu, „je od Grace.“

Dotty se rozbušilo srdce a sepjala ruce. „Co… co píše?“

„Poté co drahá Charlotte dostala tvůj dopis, v němž jsi jí sdělila, že nemůžeš přijet do Londýna na svou první sezonu, přemluvila Grace, aby tě pozvala. Píše, že…,“ maminka si upravila brýle, „kdyby ses k nim připojila, nebyla bys vůbec na obtíž. Bude doprovázet do společnosti Charlotte a lady Louisu Viversovou, Worthingtonovu sestru, jak víš. A prý se jedna dívka navíc v desetičlenné domácnosti ani nepozná. Podotýká, že tvůj zdravý rozum bude všem ku prospěchu.“ Maminka vzhlédla. „V tom s ní musím souhlasit. Jsi opravdu velmi rozumná, ale jsem si jistá, že Grace to napsala hlavně kvůli tatínkovi. Víš přece, jak nerad je někomu zavázán.“ Maminka se vrátila k dopisu. „A byla by velká škoda, kdybys nebyla uvedena do společnosti spolu s Charlotte, jak jste si vždy plánovaly.“ Maminka rozmáchlým gestem odložila papír a usmála se. „Co si o tom myslíš?“

Dotty dlouho nemohla na nic přijít. Ještě nikdy předtím neměla v hlavě tak prázdno. Bylo to až příliš dobré, než aby to byla pravda. Zavrtěla hlavou a konečně se jí podařilo najít odpověď. „Nikdy jsem si nemyslela… Tedy, věděla jsem, že Charlotte o to Grace požádá, ale nikdy by mě ani nenapadlo, že lord Worthington bude souhlasit. Přestože v jejím posledním dopise stálo, že se jí po mně strašně stýská. Lady Louisa, Worthingtonova sestra, mi dokonce napsala, že toho o mně slyšela tolik, až má pocit, jako by mě už znala, a přála by si, abych byla v Londýně s nimi.“

Najednou Dotty došlo, že do Londýna opravdu pojede. „Já vážně budu mít svou sezonu!“ Vyskočila, vrhla se na matku a objala ji. „Kéž bys tam mohla být se mnou.“

Maminka pohladila Dotty po zádech. „Ano, drahoušku. Taky bych si přála jet, ale Grace se o tebe dobře postará.“

„Kdy řekneme o Gracině nabídce tatínkovi?“ Co kdyby jí nakonec nedovolil odjet? To by bylo hrozné. „Nejsem si jistá, jestli bude mít takovou radost jako my.“

Matka krátce vzhlédla ke stropu a zhluboka si povzdechla. „Kdyby bylo po jeho, nedostala by ses ven, dokud by ti nebylo aspoň dvacet. Někam odešel. Nechala jsem mu vzkaz, aby si na mě udělal čas, jakmile se vrátí.“ Opřela se do polštářů. „Nemáme času nazbyt. Je toho tolik, co musíme zařídit. Polly,“ obrátila se maminka k Dottyině služebné, která postávala ve dveřích, „nech snést z půdy čtyři kufry a začni dávat dohromady oblečení slečny Dotty.“

„Ano, mylady.“

Jakmile se za ní zavřely dveře, maminka se trochu předklonila a ztišila hlas. „Tatínkovi se asi nebude líbit, že pojedeš do Londýna beze mě, ale neboj se, já ho přemluvím.“

Dotty se posadila na židli a složila ruce do klína. Trochu se jí třásly vzrušením. Opravdu ji čeká její první sezona po boku té nejlepší kamarádky na světě! „Měla bych napsat Charlotte a Grace, abych jim poděkovala.“

„Ano, ale nejdřív to všechno musíme dořešit.“ Maminka otevřela zápisník a jazykem navlhčila špičku tužky. „Musíme vymyslet, kdo tě bude doprovázet. Tatínek nedovolí, abys cestovala jen s Polly, která se o tebe bude starat. Mám dojem, že paní Parksová říkala, že její sestra pojede do Londýna navštívit přátele. Zeptám se jí, jestli by se o tebe nemohla postarat. Koneckonců jí to ušetří starosti s objednáváním a placením vlastního kočáru.“

Dotty přikývla. „Ano, mami. Myslím, že slečna Brownlyová odjíždí za pár dní. Měla v plánu jet poštovním vozem.“

„Tak to uvítá možnost jet soukromým kočárem a udělat si přestávku v nějakém dobrém hostinci. Běž a pomoz Polly. Pošlu pro tebe, až si promluvím s tatínkem.“

Dotty políbila matku a stylem velice nevhodným pro dámu se rozběhla po schodech do svého pokoje. Čtyři kufry už byly otevřené a její šatní skříň zela prázdnotou. Začala skládat oblečení, které našla na posteli. „Polly, doufám, že maminka zvítězí.“

Služebná se na chvíli zadumaně odmlčela. „Myslím, že sir Henry nemá proti milostpaní nejmenší naději.“ Rozhodně přikývla. „Bude po jejím.“

Dotty se usmála. Její matka obvykle dosáhla svého. „Přesto… Budu se cítit mnohem lépe, až budu s jistotou vědět, že pojedu.“

O dvě hodiny později sir Henry Stern vešel do salonu své ženy a mračil se přitom na dopis, který držel v ruce. „Tohle je od lorda Worthingtona. Předpokládám, že máš podobný od Grace.“

Lady Sternová se usmála. Svého manžela vroucně milovala, byly však chvíle, kdy jeho tvrdohlavost zacházela příliš daleko. Neměla v úmyslu mu dovolit, aby Dotty zkazil sezonu. „Ano, mám. Myslím, že jsem ještě nikdy neměla za Dorotheu takovou radost. Ona a Charlotte snily celé roky o tom, že budou bok po boku uvedeny do společnosti… A všechny ty nové šaty, které jsme jí koupili… No, nerada bych, aby přišly nazmar.“

Její manžel nevypadal moc přesvědčeně. „Worthington slibuje, že se o Dotty postará stejně jako o svou sestru lady Louisu a Charlotte.“ Zamračil se ještě víc. „Ale Cordelie, museli bychom ji svěřit do jeho péče. V Londýně. A tak dobře ho zase neznáme.“

„Henry,“ Cordelie použila svůj nejtrpělivější tón, „známe přece Grace. A Worthington byl tak přátelský, když nás během těch několika dní, co tu byli, pozvali do Stanwood Hall na večeři. Má dobrou pověst. Není na něm vůbec nic zkaženého, jak by řekl Harry.“ Její manžel stiskl rty a Cordelie rychle pokračovala: „Kromě toho by mu přece Grace nesvěřila své sourozence, kdyby to nebyl dobrý člověk.“

„Ale starat se o tři mladé dámy?“

Málem se rozesmála nad výrazem zděšení v jeho tváři.

„Zapomínáš, že Jane Carpenterová, Gracina sestřenice, je stále s nimi a ovdovělá lady Worthingtonová také. Dívky budou mít bedlivý dohled, a Grace se navíc pochvalně vyjádřila o Dottyině zdravém rozumu.“

„Tak dobře.“ Podíval se na psaní a stáhl obočí tak, že se skoro dotýkala. „Vzhledem k tomu, že sezona je v plném proudu, žádá lord Worthington okamžitou odpověď. Předpokládám, že bych mu měl odepsat.“

Cordelie se znovu usmála. „Znamená to, že Dorotheu pustíš?“

V očích jejího manžela to zajiskřilo humorem. „Znám tě, má lásko. Když řeknu ne, nikdy se nedočkám konce dohadování. Jsi stejně odhodlaná jako tvoje matka. Kdy by se podle tebe měla Dotty vydat na cestu?“

„Nevím, na co si stěžuješ, drahý. Kdybychom oba neměli pevnou vůli, nikdy by nám nebylo dovoleno se vzít.“ Cordelie se snažila nedat najevo triumf. Bylo štěstí, že Sternovi se s Carpenterovými přátelili po celé generace. „Všechno zařídím.“

„Dobrá tedy. Vím, že Dotty vyšleš na cestu co nejdřív. Chci si s ní promluvit.“

„Samozřejmě, má lásko.“ Cordelie zatáhla za zvonek a nechala zavolat dceru.

Když Dotty vstoupila do tatínkovy pracovny, váhavě zpomalila. Při pohledu na jeho zachmuřený výraz se jí sevřel žaludek. Nehodlá ji do Londýna pustit. Mohla by se ale pokusit vytěžit ze situace co nejvíc. Rozklepat se by jí nepomohlo. Zhluboka se nadechla se a připravila se v duchu na špatné zprávy. „Ano?“

„Tvůj otec si s tebou přeje mluvit.“ Ohlédla se za hlasem a uviděla matku ležet na pohovce. Tohle musí být důležité, když se sem maminka nechala přenést.

Tatínek vyšel zpoza stolu a položil Dotty ruce na ramena. „Můžeš se připojit k Charlotte, aby sis užila sezonu. Víš ale dobře, jak se na to dívám. Jsi ještě mladá a není důvod, proč by ses musela v brzké době vdávat.“

Zatvářila se stejně vážně jako otec. „Já vím, tati.“

Odkašlal si. „Pokud o tebe nějaký mladý muž projeví zájem, ať se nejprve obrátí na lorda Worthingtona. Ten nejlépe posoudí, zda bude onen gentleman pro tebe vhodný.“

Dotty přikývla. Projela jí úleva a vzrušení. Otec však ještě neskončil. Čekala, co řekne dál.

„Při tom, kolik lidí a psů už má Worthington v domácnosti, mi musíš slíbit, že do Stanwood House nebudeš vodit žádná toulavá zvířata ani lidi. Domácí by to zřejmě neocenili.“

„Slibuju, tati.“

„Teď se musím ujistit, že je kočár připraven.“

Jakmile za sebou otec zavřel dveře, Dotty tiše zavýskla a objala matku. „Ach, mami! Moc ti děkuju. Nikdy se ti nebudu moct dost odvděčit.“

Maminka pohladila Dotty po tváři. „Ale ano, odvděčíš se mi tím, že se budeš dobře bavit. Ale pamatuj si, co říkal tvůj otec. Se všemi těmi dětmi a dvěma německými dogami Worthingtonovi vážně nepotřebují třínohé psy ani poloslepé kočky, o dětech bez domova nemluvě.“

„Ano, mami. Budu se snažit.“ Dotty se usmála.

Šmudlu přece všichni milovali. Kocour byl ten nejlepší myšilov, jakého kdy měli, a z Benjyho se stával skvělý chlapík. Lidé i zvířata potřebovali v životě jen dostat šanci. Přesto měli rodiče pravdu. Přivést zatoulané psy domů do usedlosti Sternových byla jedna věc, vzít je do cizího domu bylo úplně něco jiného. Přesto se raději rychle pomodlila, aby nepotkala nikoho, kdo bude potřebovat pomoc.

KAPITOLA DRUHÁ

Dominic, markýz z Mertonu, se usadil ve svém apartmá v hotelu Pulteney. Ještě stále v něm hlodala uražená pýcha, poté co byl vyhozen z městského domu svého bratrance Matta Worthingtona. A to jen kvůli tomu, že si v domě zapálil. Ne že by se Dom snad někdy pokoušel kouřit v klubu, tam se to nesmělo, ale Worthingtona společensky převyšoval a v jeho domě se s ním mělo jednat jako s váženým hostem, ne ho bez okolků poslat pryč. Přesto bylo nejspíš příhodné, že ve skutečnosti nekouřil rád, protože si byl jistý, že v hotelu to také nevidí rádi.

Měl se vydat na svou Grand Tour, místo aby se pohřbil v Londýně. Jeho matka však dostala dopis, v němž ji jeho bratránek informoval o svých plánech na svatbu, a on dospěl k rozhodnutí, že nejzodpovědnější by bylo začít si budovat vlastní školku. Koneckonců, dědictví se o sebe samo nepostará a on má povinnosti vůči své rodině a osobám, které jsou na něm závislé. Možná by se mohl vydat na cesty po svatbě.

Ne že by si Dom skutečně přál opustit Anglii. Měl rád spořádaný život a cestování by jistě narušilo rutinu, která ho uspokojovala. Do Francie se mu vůbec nechtělo. Jakákoli země, kde obyvatelé vraždí své elity, ho příliš nezajímala. Takže všechno se vlastně vrátilo ke správnému řádu věcí. Život byl mnohem lepší, když všichni dodržovali pravidla a znali své místo.

Znovu zvažoval, zda neotevřít na sezonu Merton House, ale opravdu to nemělo smysl, když v Londýně nebyla jeho matka. Bez ní coby hostitelky by nemohl plánovat jiné zábavy než večírky pro své přátele. Pro tu krátkou dobu, kterou plánoval strávit ve městě, bude hotel vyhovující. Nemělo by mu trvat tak dlouho, než si najde ženu. Je přece markýz. I bez svého značného jmění by byl žádoucí partií.

„Kimbale,“ zavolal na svého komorníka.

„Ano, mylorde.“

„Budu večeřet v klubu.“

„Ano, mylorde.“

Dom načmáral vzkaz svému příteli vikomtu Fotherbymu s dotazem, zda by se k němu nechtěl připojit na večeři. Než se oblékl a nasadil si klobouk, dorazila Fotherbyho odpověď potvrzující pozvání.

O chvíli později, zrovna když se lehká přeháňka změnila ve vytrvalý déšť, odevzdal Dom svůj klobouk a hůlku lokaji v klubu White’s a našel svého přítele, jak si hoví v místnosti, kde se nacházela slavná sázková kniha klubu. William Alvanley, také Domův přítel, seděl u okna s dalším mužem a oba soustředěně sledovali déšť.

Otočil se k Fotherbymu. „Co to dělají?“

„Sázka. Pět tisíc liber na to, která dešťová kapka se dostane na spodní okraj parapetu jako první.“

Přestože si byl Dom blízký s mnoha lidmi z okruhu prince regenta, neměl pochopení pro přehnané sázky svých přátel. Alvanley by nakonec mohl zničit sebe i své panství, kdyby takto pokračoval. „Jsi připravený povečeřet, nebo čekáš na výsledek?“

„Mám hlad.“ Fotherby odložil sklenici vína. „Myslel jsem, že letos do Londýna nepřijedeš.“

„Moje plány se změnily.“ Dom a Fotherby vstoupili do jídelny. „Rozhodl jsem se, že si najdu ženu.“

„Manželku?“ Fotherby se zakuckal. „Tušíš koho?“

„Zatím ne, ale mám už seznam požadavků. Musí být dobře vychovaná, nesmí mít záchvaty vzteku ani podivné nálady, měla by být tichá, ucházející…, aby se na ni dobře koukalo – musím s ní přece zplodit dědice –, musí vědět, co se od markýzy očekává. A nesmí mít sklony ke skandálům. Víš přece, jak je můj strýc nesnášel. Myslím, že to je vše.“

„Jinými slovy: vzor.“

Dom přikývl. „Vskutku. S ničím jiným bych se nespokojil.“

Dotty dorazila do Stanwood House na Berkeley Square v Mayfair krátce po třetí hodině odpoledne. Z dopisů, které dostala od Charlotte, se zdálo, že Carpenterovi a Viversovi spolu dobře vycházejí. Žila s nimi i Louisina matka, ovdovělá hraběnka z Worthingtonu. Jediným opatrovníkem svých čtyř sester byl však lord Worthington.

Dveře otevřel Royston, zdejší majordomus, a přes Dotty se málem přelilo moře dětí doprovázených velkou dogou Carpenterových Daisy.

„Viděli jsme, jak přijel kočár,“ vykřiklo jedno z dětí.

Daisy se snažila omotat kolem Dottyiných nohou, zatímco Charlotte a mladá dáma s tmavě kaštanovými vlasy, kterou Dotty tipovala na Louisu, jí spěchaly na pomoc. Dotty se zasmála. „To jsem nevěděla, že se mi dostane tak nadšeného přivítání.“

Ze strany haly se ozval hluboký štěkot.

„To je Duke,“ zakřičela přes hrozný rámus Charlotte.

„To stačí.“ Velitelský tón lorda Worthingtona přiměl všechny kromě Charlotte a Louisy ustoupit ode dveří. „Pusťte ji do domu.“

Jakmile mladší děti ustoupily z cesty, jeho lordstvo, vysoký, ramenatý muž se stejně tmavými vlasy jako jeho sestra, přistoupil blíž a za ruku vedl Grace. Tvořili krásný pár. Grace se svými zlatými vlasy byla dokonalým protipólem manžela.

„Psala jsem ti, jak se těšíme, až se k nám připojíš.“ Grace se zasmála a objala Dotty.

„Ano, to jste napsala.“ Usmála se. Bylo úžasné být zase s Carpenterovými. „To bylo pěkné přivítání.“

Charlotte vzala Dotty kolem ramen. „Jsem tak ráda, že jsi tady. Tohle je Louisa, Mattova sestra a nyní také moje sestra.“ Charlotte se ušklíbla. „Technicky vzato samozřejmě ne, ale musely jsme si to nějak uspořádat.“

Dotty natáhla ruku k Louise, ale místo toho dostala pusu na tvář.

„Jsem tak šťastná, že tě konečně poznávám.“ Louisa se usmála. „My tři budeme ty nejlepší kamarádky a budeme se mít báječně.“

Dotty si vzpomněla, že ještě nepozdravila jeho lordstvo.

Přijal ruku, kterou mu Dotty podala, ale když se chtěla uklonit, zadržel ji. „Tady nemá smysl trvat na oficialitách. Říkejte mi Matte. Všechny ostatní děti to dělají.“

„Děkuju, pane. Ani nevíte, jak jsem ráda, že jsem tady a že jste napsal mému otci.“

Než stačil odpovědět, Charlotte chytila Dotty za ruku. „Musíme tě doprovodit do tvého pokoje. Je hned vedle mého. Necháme tě trochu se upravit a převléknout se. Pak si dáme čaj a po něm se půjdeme projít do parku. S Louisou máme svůj vlastní salonek a teď bude i tvůj.“

Dotty následovala svou přítelkyni po schodech nahoru. „Po dvou dnech sezení v kočáře bych se ráda prošla.“

„To naprosto chápu.“ Louisa se do Dotty zavěsila. „Nechápu, jak si člověk může chtít odpočinout, když byl víc než den zavřený v kočáře.“

Charlotte a Louisa ukázaly Dotty, kde se nachází malý salonek, a pak ji doprovodily do její ložnice. Když konečně zůstala sama, mohla si opláchnout obličej a umýt si ruce.

Polly vyšla ze dveří, za nimiž musela být šatna. „Tady jste, slečno.“ Přinesla růžové mušelínové vycházkové šaty a krátký kabátek se vzorem paisley. „Převlékneme vás.“

O několik minut později Dotty vstoupila do salonku a našla Louisu a Charlotte, jak si prohlížejí obrázky dámských šatů.

„Pojď mi říct, co si o tom myslíš.“ Charlotte poplácala židli vedle sebe.

Podala Dotty obrázek dámy ve smetanově bílých plesových šatech zdobených krajkou. Charlotte měla stejnou barvu vlasů jako Grace a Dotty si pomyslela, že by to její kamarádce slušelo. „Moc hezké.“

Čaj dorazil o několik minut později. Jakmile všechny dostaly šálky a talířek sušenek, vyprávěly jí dívky o všech plesech a dalších zábavách, na které se může těšit, včetně Louisina a Charlottina plesu.

„Grace a maminka se dohodly, že ples bude i na tvou počest.“ Louisa se rozzářila a zjevně jí ani trochu nevadilo, že se o ples bude muset dělit s další mladou dámou.

Dotty dojedla mandlovou sušenku. „Bude to taková zábava. Nemůžu se dočkat, až všechno uvidím. Vy dvě máte přede mnou takový náskok.“

Všechny její sny se staly skutečností. Přestože od Louisy dostávala dopisy, v nichž jí slibovala své přátelství, Dotty tomu až do této chvíle doopravdy nevěřila. Bylo by pro všechny dost těžké, kdyby si Louisa vzala do hlavy, že Dotty nemá ráda.

Zanedlouho už vyrazily ze dveří do parku a tři lokajové je nenápadně následovali.

Kráčela mezi dvěma kamarádkami a poznamenala: „Maminka říkala, že když chodí po Londýně, vždycky s sebou bere služebnou.“

„Matt říká, že lokajové jsou praktičtější,“ odpověděla Louisa. „Když se někdo z nás zraní, mohou nás odnést domů, zatímco služebná ne.“

„Navíc,“ dodala Charlotte, „když jdeme nakupovat, unesou víc balíčků.“

Došly k cestě vedoucí kolem Hyde Parku, kterému se podle Charlotte a Louisy říkalo prostě park.

Charlotte se pousmála. „Dáma by se měla tvářit světaznale, jako že vždycky všechno ví, a předstírat ennui, ale podle mě je to nesmysl. Proč se chovat znuděně, když si můžeme užít spoustu zábavy?“

„Mně to taky nedává moc smysl.“ Dotty si povzdechla. „A to jsem si myslela, že už jsem na vstup do společnosti připravená, ale vypadá to, že se mám ještě hodně co učit.“

„Stejné to bylo u Louisy i u mě,“ ujistila ji Charlotte. „Rychle se chytneš.“

O několik okamžiků později je přišli pozdravit dva stylově oblečení pánové, které Charlotte a Louisa zjevně znaly. Zastavily se a nechaly muže přistoupit blíž.

„Slečno Sternová,“ řekla Charlotte důstojně. „Dovolte, abych vám představila lordy Harringtona a Bentleyho. Pánové, slečna Sternová je moje přítelkyně z domova. Bude u nás bydlet po celou sezonu.“

Oba muži se uklonili nad rukou, kterou jim Dotty podala. Díky nebesům za všechny ty lekce slušného chování, které absolvovaly s Charlotte. Dotty se uklonila. „Ráda vás poznávám, pánové.“

Pánové dámy kousek doprovodili a poprosili je o tanec na zítřejším plese. Jakmile odešli, Dotty zavrtěla hlavou. „Nemůžu uvěřit, že už jsem zadaná na dva tance.“

„Jsou moc milí, že?“ Charlotte se začervenala.

Louisa na Charlotte šibalsky mrkla. „Myslím, že lord Harrington požádá o to, aby se mohl Charlotte dvořit.“

„No… jak to tak vypadá, lord Bentley je zamilovaný zase do tebe,“ opáčila.

„Přála bych si, aby nebyl.“ Louisa obrátila oči v sloup. „Je to dobrý muž, ale vzít si ho nechci.“

Za tu krátkou dobu, co Dotty Louisu znala, jí bylo jasné, že chudák lord Bentley jí nesahá ani po kotníky. Potřebovala by někoho staršího a sebevědomějšího.

Dotty vzala Charlotte za ruku a stiskla ji. „Co si myslíš o lordu Harringtonovi?“

Charlottina tvář zrudla ještě víc. „Je velmi okouzlující, ale Grace říká, že tomu mám dát čas.“

Pokračovaly v chůzi po straně cesty. Najednou se zezadu ozval rozruch a křik. Dotty se otočila. Malý psík popadl střapec na botě jakéhosi muže a s vrčením couval, aby svou kořist urval. Muž se bláhově snažil psa odkopnout, takže to zvíře považovalo za hru.

Přiložila si ruku na ústa, aby se nezačala chichotat, ale když muž zvedl hůl, aby nebohého tvorečka udeřil, vyrazila vpřed. „To tedy ne, pane! Co si myslíte, že děláte?“ Sklonila se k pejskovi a zjistila, že je to ještě štěně. Otočila se k muži, zúžila oči a zamračila se. „Styďte se.“

Dotty se snažila uvolnit střapec ze sevření štěněte, ale pokaždé když muž zatřásl nohou a snažil se zvířete zbavit, štěně stisklo čelisti pevněji, vrčelo a trhalo hlavou. „Přestaňte se hýbat. To jste tak hloupý a nevidíte, že si ten pes myslí, že si chcete hrát?“

„Sundejte ho ze mě,“ zaječel muž hlasem plným hrůzy. „Někdo za to zaplatí. Je to vaše zvíře?“

Odhodlaně ho ignorovala, napočítala do deseti, nadechla se a konečně se jí podařilo uvolnit zlatý střapec z ostrých zoubků štěněte. „Tak, a je to.“ Zvedla psa a pohladila ho po měkké srsti. „Kde máš pána?“

Vtom k ní přiběhli dva kluci školního věku. „Tady, slečno. Moc vám děkuju. Hledali jsme Bennieho všude možně. Utekl nám.“

To už Bennie škubal za stuhy jejího klobouku. Dotty se smála, když se je snažila uvolnit. „To ne, ty lumpíku. Ty taky nejsou pro tebe.“ Zachránila stuhy a podala štěně jednomu z chlapců.

„Škodu vám zaplatíme, slečno.“

„To nevadí.“ Usmála se na oba. „Za ty peníze si radši kupte vodítko. To Benniemu zabrání v útěku.“

„Je mu teprve dvanáct týdnů,“ hlásil hrdě druhý chlapec. „Nemysleli jsme si, že by mohl běhat tak rychle.“

„Nebo utéct tak daleko,“ dodal druhý.

„Děkujeme,“ řekli oba jednohlasně.

Prostě štěňata jsou štěňata a kluci jsou kluci. „Teď běžte a snažte se držet Bennieho dál od problémů.“

„Počkejte chvilku,“ zavrčel muž se střapci na botách.

„Dlužíte mi náhradu. Vaše zlomyslná bestie mi zničila boty.“

„To je nesmysl.“ Dotty na okamžik zavřela oči a pak na muže upřela přísný pohled. „Byla to výhradně vaše chyba. Kdybyste se zachoval jako rozumný člověk a prostě to nebohé štěně zvedl, vaše boty by neutrpěly žádnou škodu.“

To už se Charlotte a Louisa postavily vedle Dotty. Lokajové byli těsně za nimi.

„Dotty, jsi v pořádku?“ zeptala se Charlotte.

„Jsem v pořádku.“ Pohlédla na Louisu, která jako by zírala na mužova společníka, jehož si Dotty předtím nevšimla.

Kontrast mezi tímto mužem a jeho přítelem se střapci byl pozoruhodný.

Teď už věděla, co měl její otec na mysli, když mluvil pohrdavě o dandyích. Muž, na jehož boty Bennie zaútočil, k nim zjevně patřil. Špičky límečku košile měl tak vysoko, že sotva dokázal otočit hlavu. V pase byl stažený a křiklavě pruhovanou vestu zakrývalo tolik ozdob, že skoro nebylo vidět látku. Zatímco jeho společník byl oblečen s elegantní střízlivostí do tmavomodrého kabátu a světlých kalhot. Jeho boty, které byly tak vyleštěné, že se od nich odráželo slunce, nezdobily žádné zlaté střapce. Se svými módně učesanými zlatými vlasy a hlubokýma modrýma očima byl vskutku velmi pohledný. Pak se jeho rty zkřivily v posměšném úsměvu a zkazily příznivý dojem.

„Mertone.“ Louisa dokázala vložit do jednoho slova své znechucení. „Předpokládám, že je to váš přítel.“

Merton si odkašlal. „Troufám si říct, Fotherby, že ta dáma má pravdu. Měl jste to zvíře zastavit dřív, než došlo k nějaké škodě.“

Fotherby se otočil k Mertonovi a zíral na svého společníka jako na zrádce. Mertonovy přivřené oči byly pro Dotty nečitelné, ale něco v nich muselo na Fotherbyho zapůsobit, protože se k ní otočil a mírně se uklonil.

„Dámy, hluboce se omlouvám, že jsem nejednal dost rychle, abych předešel zbytečné scéně.“

Dotty, která se nikdy nedokázala dlouho zlobit, naklonila hlavu: „Vaše omluva se přijímá, pane.“

Merton povytáhl jedno obočí a ostře se podíval na Louisu.

„Dobrá,“ povzdechla si otráveně. „Slečno Sternová, dovolte, abych vám představila markýze z Mertonu, svého bratrance. Mertone, toto je slečna Sternová, dlouholetá přítelkyně rodiny lady Charlotte.“

Dom se uklonil a s uznáním sledoval půvabnou úklonu slečny Sternové. Jejímu střetu s Fotherbym nevěnoval velkou pozornost, považoval ji za další otravnou přepjatou moderní ženskou, dokud se nevzpřímila a nestanula mu tváří v tvář. Takovou dokonalost by nenamaloval ani Botticelli. Lesklé modročerné kadeře, které jí vykukovaly zpod klobouku, dokonale rámovaly její srdcovitý obličej. Dívala se na Doma jasnýma mechově zelenýma očima. Najednou potřeboval vzduch. Zhluboka se nadechl. V této sezoně už viděl mnoho krásných žen, včetně lady Charlotte, ale žádná se slečně Sternové nevyrovnala.

Ale Dotty, to je hrozné jméno. To musí být nějaká zdrobnělina, domácké jméno. Modlil se, aby to tak bylo. Pokud ne, bude nutné jméno změnit.

Sestřenka Louisa mu nenaznačila nic o společenském postavení slečny Sternové kromě toho, že je to dáma. Možná by slečna Sternová mohla být dcerou vikomta. To by nebylo špatné. Cokoli nižšího by představovalo problém. Ledaže by měla výše postavené příbuzné, v takovém případě by mohl udělat výjimku. Musel brát v úvahu svůj titul markýze a závazky s ním spojené.

Dom se sklonil nad Dottyinou rukou a uchopil její prsty. „Je mi velkým potěšením vás poznat, slečno Sternová. Prosím, abyste mi dovolila navštívit vás.“

„Dobrá,“ řekla sestřenka hlasem, který měl zchladit jeho nadšení, „budete ale muset přijet do Stanwood House. Slečna Sternová bude přes sezonu bydlet u nás.“

Potlačil zachvění při pomyšlení, že se bude muset znovu setkat s tou nevycválanou drobotinou, zejména s Theodorou, Worthingtonovou nejmladší sestrou. Na tváři ale dokázal udržet úsměv. „Možná to udělám.“

Nevraživost mezi oběma rodinami byla taková, že Worthington Domovi jasně řekl, že není vhodné, aby se dvořil jakékoli dámě svěřené do jeho péče.

V té době šlo samozřejmě jen o Charlotte a Louisu. Zajímalo by ho, jestli se tento zákaz vztahuje i na slečnu Sternovou.

Když se dámy rozloučily a pokračovaly v cestě, Fotherby se obrátil k Domovi. „Jak jsi mě mohl takhle ztrapnit? Ta slečna Sternová neměla právo říkat, co říkala. Byla impertinentní a mně se to nelíbilo.“

Dom vytáhl monokl a prohlížel si přes něj svého přítele. „Udělal jsem to ve snaze zachránit tě před tím, aby ses dál choval jako hlupák. Opravdu, Fotherby, bylo to štěně. A to docela malé.“

Fotherby se zadíval na svou botu.

Poničený střapec zanechával na botě vlhkou stopu. Proč si Fotherby drží sluhu, který nedokáže slušně vyleštit boty? pomyslel si Dom.

„No dobře.“ Fotherby se zamračil. „Asi máš pravdu. Jen nemám rád psy.“

„Nemít rád psy,“ Dom jen stěží potlačil opovržení, „to je něco jako zrada. Je to neanglické. Každý má psy. Jak jinak bychom lovili?“

Fotherby několik okamžiků mlčel, než změnil téma. „Ano, samozřejmě máš pravdu. Je to ode mě opravdu hloupé. Hodláš dnes večer povečeřet v klubu?“

„Kde jinde? Mohu se těšit, že tě tam uvidím?“

„Ano, to bych si nenechal ujít. O půl deváté?“

Dom naklonil hlavu. „Tak se uvidíme.“

O chvíli později se rozloučil a zamířil zpět do hotelu. Když však vstoupil dovnitř a objednal si do pokoje čaj, bylo mu oznámeno, že už žádný pokoj nemá. „Co prosím?“ Podíval se na recepčního. „Věřím, že bych si pamatoval, kdybych se vzdal svého apartmá.“

„Mylorde, bylo mi řečeno, že vám mám předat tohle.“ Muž se uklonil a podal mu lístek.

Rozložil ho a okamžitě poznal matčin rukopis. Byla v Londýně a očekávala, že se přestěhuje do Merton House. Původně plánovala strávit sezonu doma; co ji přivádí do města?

„Děkuju.“

Otočil se na podpatku, vyšel ze dveří a spěchal do Merton House. Bylo by hezké mít v Londýně svůj personál. Znali jeho zvyky a věděli, jakou úctou jsou mu povinováni. Pokud se s jeho matkou nedělo něco zlého, byl její příchod vítaným překvapením.

KAPITOLA TŘETÍ

Eunice, markýza zMertonu, se procházela po svém elegantně zařízeném salonu vyvedeném vrůzných odstínech modré barvy. Dominic by měl být každou chvíli doma. Obrátila se na svou sestřenici adlouholetou společnici, slečnu Matildu Bradfordovou. „Nemyslíš si, že jsem to přehnala, když jsem zhotelu odvezla Dominikovy věci?“

Matilda se na Eunice tázavě podívala. „Nejde oto, co si myslím já, ale co si bude myslet on.“

Eunice se usadila na pohovku umístěnou příhodně pod řadou oken svýhledem do zadní zahrady. „No… myslím, že na tom nezáleží. Jde na to stou manželkou úplně špatně. Když mi poslal seznam dam, okterých uvažuje, málem jsem brečela frustrací. Ani jedna znich nemá vůli nebo chuť se mu postavit. Všechny budou přikyvovat ahloupě se culit, celé šťastné zvyhlídky, že se stanou markýzou zMertonu. Aco hůř, ještě ho utvrdí vté jeho nabubřelosti apřesvědčení ovlastní důležitosti. Zabedněnějšího sedmadvacetiletého muže jsem ještě nepoznala. Jeho ubohý tatínek se musí obracet vhrobě.“

Matilda se zamračila. „Souhlasím, ale není to jen Dominikova vina.“

„Ne, máš pravdu. Můj bratr Alasdair nikdy neměl být jmenován Dominikovým poručníkem. Oupřímnosti jeho úmyslů se nedalo pochybovat, byl odhodlaný Dominika vychovat tak, aby chápal své povinnosti azávazky. Výsledkem je ale katastrofa. Věděla jsi, že Worthingtonovy sestry říkají Dominikovi ‚jeho markýzstvo‘?“

Matilda se suše ušklíbla. „Něco vtom smyslu jsem zaslechla.“

„Je trapné mít vrodině takovou nevraživost.“ Eunice se znovu postavila. „Teď když ji dává najevo iLouisa, se to nedá utajit. Jsem rozhodnutá nedopustit, aby můj syn byl terčem posměchu většiny lepší společnosti. Musíme Dominikovi najít mladou dámu, která na něj bude mít dostatečný vliv, aby ho přiměla přehodnotit ty jeho názory. Žijeme vmoderní době. Jako markýz zMertonu by měl být včele pokroku, ne ploužit se někde vzadu se starší generací.“

Matilda vrhla na Eunice pochybovačný pohled. „Jak to chceš udělat, prosím tě?“

„To je jednoduché. Musí se zamilovat do ženy, která ho přinutí všechno přehodnotit.“

„Ale, Eunice, ty víš, že to nebude snadné. Většina dívek ajejich rodičů by se upsala peklu, aby polapila markýze. Budou souhlasit se vším, co řekne, jen kvůli tomu, že je dobrá partie.“

Její sestřenice měla pravdu. Věřit, že Dominic náhodou najde tu pravou, bylo bláhové. „Uděláme si seznam nejliberálnějších rodin vLondýně azítra začneme snávštěvami. Dominic mě do společnosti vždycky doprovází. Možná se mu to nebude líbit, ale budu trvat na tom, abychom se právě těchto akcí zúčastnili. Jsem odhodlaná najít mu někoho vhodného.“

„Určitě se mu to nebude líbit.“ Matilda přešla kmalému psacímu stolu. Vytáhla list papíru azačala psát. „Nicméně tohle nás alespoň povede správným směrem.“

Ohodinu později Eunice zazvonila, aby se podával čaj. Dominic vstoupil do pokoje azamířil přímo kní. Na jeho pohledné tváři se zračily obavy spojené spodrážděním. „Mami, je všechno vpořádku? Kdy jsi přijela?“

Zasmála se anastavila mu tvář kpolíbení. „Všechno je vpořádku. Přijely jsme krátce po poledni. Poslala jsem ti vzkaz do hotelu, ale ty už jsi odešel. No… aprotože vždycky pobýváš vnašem domě, když jsem vLondýně, neviděla jsem důvod, proč ti nepomoci anenechat ti sem rovnou přivézt věci.“ Pozvedla tázavě obočí. „Spletla jsem se?“

Ulevilo se mu ausmál se na ni. „Ne, vůbec ne. Jsem rád, že jsem tady.“

Vzala ho za ruku avedla ho kmalé pohovce. „Pojď, uděláme si pohodlí.“

Dominic na ni tázavě pohlédl. „Proč jsi přijela, mami? Myslel jsem, že ses letos rozhodla sezoně vyhnout.“

Prohlížela si ho asnažila se nic neprozradit. „Vypadalo to, že všichni zokolí odjeli, aživot začal být velmi nudný. SMatildou jsme se rozhodly, že potřebujeme víc rozptýlení, než nám může poskytnout venkov.“

Chvíli si prohlížel její tvář. „Je to jediný důvod?“

„Samozřejmě že ano.“ Vydržela jeho upřený pohled alhala dál: „Jaký jiný důvod bych mohla mít?“

„Poslal jsem ti ten seznam,“ řekl. „Napadlo mě, že by ses mohla zajímat omé plány ohledně manželství.“

Eunice se na něj podívala sudiveným výrazem. „Můj drahý synu, to je věc, kterou si musíš rozhodnout sám. Ani ve snu by mě nenapadlo do toho zasahovat.“

Dominic tedy poslal Fotherbymu vzkaz, vněmž zrušil své plány na večeři vklubu White’s, povečeřel smatkou ajejí společnicí apak se odebral do klubu, kde se připojil kpartě svých přátel.

Přiloudal se kněmu Alvanley, mladý baron stejného věku jako Dom. „Myslel jsem, že tě uvidíme vjídelně.“

Dom si vzal sklenici vína, kterou mu podal číšník. „Moje matka se rozhodla přijet do města. Večeřel jsem sní.“

„Aha.“ Alvanley pozvedl sklenku brandy apo doušku se zeptal: „Myslíš to vážně, že se vtéto sezoně pokusíš najít si manželku? Řekl bych, že máš ještě čas.“

Dom také pozvedl sklenku. „Muži vmé rodině mají ve zvyku umírat mladí. Musím zajistit dědice titulu.“

„Uvažoval jsi olady Mary Linleyové?“ Jeho přítel se chopil sklenice portského.

„Krásná dívka, ale myslím, že bychom se ksobě nehodili.“ Dom olady Mary uvažoval azavrhl ji. Neočekával, že svou ženu bude milovat, vlastně si to ani nepřál. Jeho strýc měl naprosto jasno vtom, že vmanželství je třeba se vyhnout silné vášni acitům. Vedly obvykle ke katastrofě. Uvysoce postavených lidí musely stačit vzájemné sympatie apřátelství. Přesto by rád po své ženě trochu toužil. Přestože byla lady Mary dost hezká, silně mu připomínala zamrzlý rybník. Povrch byl tvrdý apod ním čekala ledová koupel. Jeho myšlenky zabloudily ke slečně Sternové. Měla vsobě hodně vášně, ikdyž zaměřené špatným směrem. Přenesla by ji ido ložnice?

Alvanley se znovu napil. „Škoda. Její bratr se jí letos snaží zbavit.“

„Už ho nebaví, že jí jeho žena musí dělat křena? Dostane prý dost velké věno,“ odpověděl Dom. „Neměl by stím mít problém.“

„Aco slečna Turleyová?“ zeptal se jeho přítel.

Dom zaváhal. „Velmi půvabná, přesto mi některé její povahové rysy vadí. Jsem si však jistý, že pro někoho jiného bude skvělá.“

Alvanley se zamračil. „Na člověka, který vpodstatě potřebuje splašit chovnou kobylu, jsi dost vybíravý. Neříkej mi, že chceš manželskou vášeň?“

Dom na něj pohlédl přes monokl. „Jistěže ne. Cokoliv, jen to ne. Musí ale být schopná řádně reprezentovat rodinu ajá sní budu muset vlézt do postele.“

Přešel ksázkové knize avsadil si na závod dvojkolek, který se měl konat druhého dne. Poté strávil několik hodin spřáteli hraním whistu. Na konci večera ale nemohl říct, že by se bavil, přestože měl před sebou nastřádanou slušnou sumu zvýher. Znějakého důvodu mu začínaly večery vklubu připadat mdlé, nudné stejně jako nekonečná řada společenských setkání, večírků aplesů, nutných ktomu, aby si našel ženu.

Letošní nadílka mladých dam nebyla onic lepší než ta loňská. Možná ještě horší. Žádná znich ho nezaujala – až na jedinou výjimku, slečnu Sternovou. Dom nikdy neviděl tak půvabnou mladou dámu, jako byla ona. Byla prostě krásná, navzdory tomu rannímu výbuchu. Ten byl ostatně omluvitelný. Mnohé mladé dámy měly slabost pro štěňata anepřály si, aby jim bylo ublíženo. Alespoň má ráda psy.

Dom si prohlížel Fotherbyho, který seděl ukaretního stolku na druhé straně místnosti. Byl už poněkud opilý ačímsi naprosto nadšený. To nebyla dobrá kombinace. Ten muž byl uvážlivý ataktní asi jako býk. Doma napadlo, že by se měl raději ujistit, že jeho přítel nebude nic vykládat oslečně Sternové.

„Mertone, Mertone, říkám,“ zavolal Fotherby. „Pověz jim, co se dnes stalo smými botami.“

Dom vytáhl svou tabatěrku. Pohybem jednoho prstu – přesně tak, jak mu to ukázal Brummell – ji otevřel, nabral si špetku šňupacího tabáku azvedl ji pomalu kjedné nosní dírce. „Fotherby, jistě bys nechtěl, abych všem vyprávěl, jak ses bál zabránit štěněti, aby ti poškodilo boty. Velmi malému štěněti.“

Fotherbyho tvář se zbarvila do purpurově červeného odstínu avyprskl: „Ne, mluvím oté holce, Mertone. Ta holka. Neměla by si dovolit takhle osočovat gentlemana. Ukazuje to na špatné vychování.“

Dom popadl Fotherbyho za ruku aprakticky vytáhl svého přítele ze židle. „Byl bych velmi nerad, kdybys tu zmínil jméno té dámy.“

„Co je ti do toho?“ odfrkl si Fotherby.

„Bydlí umého bratrance. Jako hlava rodiny jsem zodpovědný za ochranu jejích členů.“

Po chvíli Fotherby přikývl. „Ano, chápu. Ticho. Takže ani slovo.“

Dom se pousmál aprocedil: „Máš mé hluboké uznání.“

„Koukni, Mertone, co si dát partičku piketu?“

„Ne, musím domů. Dnes přijela matka.“

Fotherby se rozhlédl, jako by čekal, že se někde objeví ijeho matka. „Chápu. Hrozná věc, ty matky. Pořád do všeho strkají nos. Anikdy nejsou spokojené.“

Dom dokázal sFotherbym téměř soucítit. Jeho matka byla vyhlášená fúrie. Nic ztoho, co její druhorozený syn udělal, neodpovídalo jejím očekáváním. Ikdyž, abychom byli kté dámě spravedliví, její výhrady by se daly pochopit. Fotherby nečekaně zdědil titul azatím se zdálo, že ho nezajímá nic jiného než oblečení, brandy akarty.

Dom si vzal od vrátného klobouk ahůl apak sešel po schodech na St. James Street.

Co se změnilo, že byl najednou se svým životem tak nespokojený? Proboha, vždyť mu bylo teprve sedmadvacet. Vduchu si prošel seznam potenciálních manželek, který plný optimismu sestavil před pár dny. Všechny vypadaly dobře, některé byly dokonce velice krásné. Jenže lady Mary byla chladná, lady Jane zase příliš starostlivá. Slečna Farnhamová se smála jako kobyla aslečna Turleyová mu visela na rtech asouhlasila se vším, co řekl. Navzdory tomu, co řekl Alvanleymu, byla jeho favoritkou slečna Turleyová, dokud ovšem nepotkal slečnu Sternovou. Jenže jak se ke slečně Sternové přiblížit, když bydlela uWorthingtona, snímž Dom nijak zvlášť nevycházel?

Vydal se pěšky domů. Jak očekával, dveře se otevřely dřív, než došlápl na horní schod. Měl všechno, co si člověk může přát: dobře vedený dům, bohatství, postavení. Neměl by být tak nespokojený. Možná by se mohl zítra vydat zase na procházku do parku. Tentokrát bez Fotherbyho.

Večeře ve Worthingtonově domácnosti byla opravdu rušná. Dotty už mnohokrát předtím večeřela sCarpenterovými, ale připojení Mattových čtyř sester značně zvýšilo hladinu hluku. Báječně si to užívala. Vyrůstala sCharlottinou rodinou abyla nesmírně potěšena tím, že iv rozšířené verzi spolu všichni vycházejí, jako by tak žili odjakživa.

Dotty bylo dokonce trochu líto, že tu nejsou ijejí vlastní sestry abratři, ale koneckonců vlétě by se mohly všechny rodiny navštívit. Po večeři poslali mladší děti do učebny adospělí spolu sní, Charlotte aLouisou usedli vprostorném přijímacím salonu. Přes okna vprůčelí domu byly zataženy těžké šalvějově zelené sametové závěsy. Zbočních oken byl výhled do úzké zahrady ana cihlovou zeď zdobenou laťkovým mřížovím srůžemi.

„Dotty,“ oslovila ji Mattova nevlastní matka, ovdovělá lady Worthingtonová, „jak se vám líbila dnešní procházka parkem?“

„Bylo to moc hezké, až na to setkání sjistým pánem. Otec mi vyprávěl olondýnských dandyích, ale dokud jsem dnes jednoho neviděla, nechápala jsem, co tím myslí.“

„Má drahá,“ hladké čelo vdovy Worthingtonové se nespokojeně zkrabatilo, „mluvíte oněm jako oobludě zpanoptika. Nemyslíte, že je to poněkud bezcitné?“

Louisa knim vzhlédla. „Mami, šlo opana Fotherbyho.“

Matt si odkašlal. „Tak ten musel připomínat spíš něco zkrálovského zvěřince.“ Oči mu jiskřily veselím. „Ale Dotty, nemůžete přece tvrdit, že Fotherby je dandy. To by bylo nespravedlivé vůči těm, kteří jimi skutečně jsou. On je macaron.“

Svraštila čelo. „Jaký je vtom rozdíl?“

„Dandy možní přehání, pokud jde ošpičky límečku jeho košile, ale dbá vždy na to, aby vyznění oděvu bylo decentní, je totiž vyznavačem Brummellovy filozofie, že člověk by neměl dělat nic, co by přehnaně přitahovalo pozornost kjeho oblečení.“

„Jste dandy?“

Matt se ušklíbl. „Kdybych se měl hlásit knějaké skupině, byli by to korintští. Jsme trochu sportovnější parta.“

„Neposlouchejte ho, má drahá.“ Lady Worthingtonová zavrtěla hlavou. „Dělá si legraci zkohokoli zmacaronů. Uvidíte jich spoustu, ikdyž možná nikdo nebude tak… ohromující jako lord Fotherby.“

Louisa jim vyprávěla otom, jak Dotty zachránila štěně, apak dodala: „Merton byl sním.“

„Louiso.“ VGracině klidném tónu zaznělo varování. „Všichni jsme se přece dohodli, že se kněmu budeme chovat zdvořile.“

„Dneska nám vlastně pomohl,“ připomněla Charlotte Louise. „Tedy když souhlasil sDotty.“

„Ano, to je asi pravda,“ souhlasila Louisa neochotně. „Ale vsadím se, že to neudělal jen tak nezištně.“

Poznámky, které Louisa trousila už předtím iběhem nynějšího rozhovoru, vzbudily Dottyinu zvědavost. „Louiso, proč ho nemáš ráda?“ zeptala se.

„Je to nafoukaný otrava,“ odpověděla Louisa rázně. „Před několika lety přišel do Worthington Hall apořád dokola omílal, jak se onás jako hlava rodiny musí postarat. Matt mu připomněl, že má vlastní titul, který stím jeho nemá nic společného, protože pochází od ženského předka, ale on se nechtěl jen tak vzdát. Matt mu nakonec řekl, aby odešel, než ho vlastnoručně vyhodí na dlažbu. Dokonce iTheodora si to pamatovala, ato jí tehdy byly teprve tři roky.“

Dotty se to snažila nějak porovnat sjejich krátkým setkáním apříznivým dojmem, který vní Merton zanechal, když se postavil na její stranu. Pak si vzpomněla, jak se vypořádal se svým přítelem. „Aha. Arogantní snob?“

„Řekla bych, že si je spíš nesnesitelně vědom vlastní důležitosti,“ poznamenala Louisa. „Někdo by ho měl stáhnout zjeho výšin na zem, ale pokud si vezme slečnu Turleyovou, ta to nedokáže.“

Charlotte přikývla. „To je pravda. Visí mu na rtech, jako by mu znich padaly zlaté mince. Což je směšné. Nemá vhlavě jedinou originální myšlenku, ato, co vní má, pochází zdoby aspoň před půl stoletím.“ Obrátila se ksestře. „Grace, půjdeme vpátek na ples kFeatheringtonům?“

„Ano, musíme také podniknout několik ranních návštěv, aby se Dotty mohla představit. Lady Thornhillová má přijímací den ve čtvrtek avčera jsem dostala od lady Jerseyové pozvánku pro Dotty do Almack’s.“

„Budu se těšit.“ Dotty si přitiskla prsty na ústa asnažila se skrýt zívnutí. „Omlouvám se.“

Table of Contents

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ