Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

MUDr. Bc. Petra Sládková, Ph.D., a kolektiv

ERGODIAGNOSTIKA V REHABILITACI

Recenzentky: doc. MUDr. Vlasta Tošnerová, CSc.
doc. Mgr. et Mgr. Jitka Vacková, Ph.D.

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2023
Cover Photo © depositphotos.com, 2023

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 8827. publikaci

Odpovědná redaktorka Bc. Gabriela Glezgová
Sazba a zlom Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 222 + 10 stran přílohy
Praha 2023

Vytiskla TISKÁRNA V RÁJI, s.r.o., Pardubice

Autoři a nakladatelství děkují společnostem ADAVSYS s.r.o.,
APRECO s.r.o., DOPAS s.r.o., Green Center s.r.o., Janů a syn, s.r.o.
Mgr. Pavle Tršové, Nets4you s.r.o., ScrumWare s.r.o.,
SEFA spol. s r.o. a VT SERVIS s.r.o. za podporu,
která umožnila vydání publikace.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-6887-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-6886-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-3269-0 (print)

Věnováno památce prof. MUDr. Olgy Švestkové, Ph.D.
a prof. MUDr. Jana Pfeiffera, DrSc.

Motto:

„Chcete na světě vyniknout?
Musíte pracovat, zatímco ostatní se baví.“

Winston Churchill

Hlavní editor:

MUDr. Bc. Petra Sládková, Ph.D.

Klinika rehabilitačního lékařství, 1. LF UK a VFN v Praze

Autorský kolektiv:

MUDr. Bc. Petra Sládková, Ph.D.

Klinika rehabilitačního lékařství, 1. LF UK a VFN v Praze

Mgr. Kateřina Vondrová

Klinika rehabilitačního lékařství, 1. LF UK a VFN v Praze

Mgr. Kateřina Svěcená, Ph.D.

Klinika adiktologie, 1. LF UK a VFN v Praze

Západočeská univerzita v Plzni, Fakulta zdravotnických studií

MUDr. Pavel Maršálek

Rehabilitační oddělení, Masarykova nemocnice v Ústí nad Labem o.z.

Mgr. Iveta Vernerová

Ministerstvo práce a sociálních věcí České republiky

Doc. MUDr. Yvona Angerová, MBA, Ph.D.

Klinika rehabilitačního lékařství, 1. LF UK a VFN v Praze

PhDr. Markéta Gerlichová, Ph.D.

Klinika rehabilitačního lékařství, 1. LF UK a VFN v Praze

Mgr. Ing. Jana Horynová

Klinika rehabilitačního lékařství, 1. LF UK a VFN v Praze

Mgr. Zuzana Tichá, Ph.D.

Klinika rehabilitačního lékařství, 1. LF UK a VFN v Praze

Ing. Bc. Milan Šebek

Klinika rehabilitačního lékařství, 1. LF UK a VFN v Praze

Ing. Jan Buba, MPA

Generální ředitelství Úřadu práce České republiky

Mgr. a Mgr. Jaromíra Uhlířová

Klinika rehabilitačního lékařství, 1. LF UK a VFN v Praze

Bc. Michaela Kusendová

Klinika rehabilitačního lékařství, 1. LF UK a VFN v Praze

Seznam použitých zkratek

AAalergologická anamnéza

ACE-CZAdenbrook Cognitive Assessment, Addenbrookský kognitivní test

ADLActivities of Daily Living (běžné denní activity)

AIMakutní infarkt myokardu

AMASActivity Matching Ability System

AOTAAmerican Occupational Therapy Association

ARATAction Research Arm Test

BAbytová anamnéza

BBTBox and Block Test

BDNběžné dětské nemoci

BIBarthel index

CAHAIChedoke Arm and Hand Activity Inventory

COPMCanadian Occupational Performance Measure

CTcomputed tomography (počítačová tomografie)

DFdechová frekvence

DMOdětská mozková obrna

DOTDictionary of Occupational Titles

EDCergodiagnostické centrum

EDGergodiagnostika

EFLEvaluation der funktionellen Leistungsfähigkeit (nach Isernhagen)

EKGelektrokardiografie

EMGelektromyografie

FAfarmakologická anamnéza

FAMFunctional Assessment Measure

FCEFunctional Capacity Evaluation

FIMFunctional Independence Measure

GAgynekologická anamnéza

iADLinstrumentální ADL

IDinvalidní důchod

IPPRindividuální plán pracovní rehabilitace

IWSIsernhagen Work System

JHFTJebsen-Taylor Hand Function Test

JPSAJacobs Prevocational Skills Assessment

KRLKlinika rehabilitačního lékařství 1. LF UK a VFN v Praze

LOTCALoewenstein Occupational Therapy Cognitive Assessment

MASTMississippi Aphasia Screening Test

MKFMezinárodní klasifikace funkčních schopností, disability a zdraví

MKNMezinárodní klasifikace nemocí

MMSEMini Mental State Examination

MoCAMontreal Cognitive Assessment (Montrealský kognitivní test)

MOHOModel of Human Occupation

MPSV ČRMinisterstvo práce a sociálních a věcí ČR

MRIMagnetic Resonance Imaging (magnetická resonance)

NHPTNine-Hole Peg Test (devítikolíkový test)

NKSnarušená komunikační schopnost

NOnynější onemocnění

OAosobní anamnéza

ONOOriënterend Neuropsychologisch Onderzoek (Orientační neuropsychologické hodnocení)

OPSodborná pracovní skupina

OSNOrganizace spojených národů

OZPosoba se zdravotním postižením

OZZosoba zdravotně znevýhodněná

PApracovní anamnéza

PACTPerformance Assessment Capacity Testing

pADLpersonální ADL

PALMIFPro-Active Labour Market Intervention Fund

PCEPhysical Capacity Evaluation

PHAREPoland and Hungary Aid for Restructuring of the Economies

PPTPurdue Pegboard Test

RArodinná anamnéza

RAPrehabilitace-aktivace-práce

RBMTRivermead Behavioral Memory Test (Rivermeadský behaviorální paměťový test)

REFAReichsausschuß für Arbeitszeitermittlung

RTGrentgen

SAsociální anamnéza

SDstarobní důchod

SHAPSouthampton Hand Assessment Procedure

ŠAškolní anamnéza

ŠPAškolní a pracovní anamnéza

TAtoxikologická anamnéza

TFtepová frekvence

TKtlak krve

TPtěžké postižení

ÚP ČRÚřad práce České republiky

ÚZISÚstav zdravotnických informací a statisitky

VASvizuální analogová škála

VFFvyšetření fatických funkcí

WAIS-IIIWechslerova inteligenční škála pro dospělé

WHO DASWorld Health Organization Disability Assessment Schedule

WHOWorld Health Organization

ZTPzvlášť těžké postižení

ZTP/Pzvlášť těžké postižení s průvodcem

Předmluva

„Diagnóza říká, co nesmím, ergodiagnostika, co mohu.“

prof. MUDr. Olga Švestková, Ph.D.

Medicína je obor, který v moderní době vyžaduje na jedné straně až velmi úzké specializace, ale na druhé straně celkový pohled na klienta jako na člověka. Jsou obory zdravotnictví, které vyžadují práci týmu lékařských a nelékařských zdravotnických profesí. Týmová práce různých zdravotnických profesí se zásadně uplatňuje při ergodiagnostickém vyšetření.

Kompletní ergodiagnostické vyšetření je ideálním podkladem pro různé lékařské posudky včetně těch vypracovaných lékařskou posudkovou službou pro účely nemocenského a důchodového pojištění, ale i pro účely posouzení zdravotního stavu týkajícího se průkazů osob zdravotně postižených, příspěvků na zvláštní pomůcky a příspěvků na péči.

Cílem ergoterapie je dosažení maximální soběstačnosti v běžných životních aktivitách, ale také vytvoření a udržení přiměřených pracovních schopností. Ergodiagnostika tyto fyzické, smyslové a duševní schopnosti klienta objektivně popisuje.

Ergodiagnostika, stejně jako posudková medicína, pracuje s funkční poruchou, nikoli s diagnózou jako takovou. Výslednou tíži funkční poruchy oba obory hodnotí s využitím facilitačních pomůcek a pomocných souhybů, s využitím upraveného prostředí. Bude-li možné pro účely posudkových řízení objednat a získat zprávu z ergodiagnostického vyšetření, bude to ku prospěchu úplnosti a přesvědčivosti posouzení zdravotního stavu klientů pro všechny potřebné účely. Pokroky medicíny jsou spojeny s vynakládáním nemalých finančních prostředků, je tedy na místě zároveň očekávat jejich proměnu ve viditelný a měřitelný přínos a prospěch.

Věřím, že tato publikace bude přínosná nejen pro zdravotnictví, ale najde své uplatnění i ve vzdělávání lékařské posudkové služby. Srozumitelnou formou se každý zájemce o ergodiagnostiku dozví, jaké jsou její možnosti a jak hodnotit výstupy z vyšetření. Medicína potřebuje biopsychosociální přístup, aby přispěla k možnosti fungovat co nejvíce klientům s funkčními poruchami.

MUDr. Jana Venclová

ředitelka sekce lékařské posudkové služby
České správy sociálního zabezpečení

Úvod

Práce provází lidstvo od nepaměti, je naší neodmyslitelnou a neoddělitelnou součástí. Vztah k práci se postupně měnil a vyvíjel tak, jak se měnila její funkce, smysl a náplň.

Práce byla původně chápána jako soubor každodenních úkonů nezbytných k zajištění přežití a obživy. Postupem doby se začala společnost stále více stratifikovat podle majetkových poměrů. Potřeba péče o větší hospodářství znamenala pro méně majetné osoby, poddané, vznik povinné formy práce, tzv. roboty. Robota většinou souvisela s bezplatným obděláváním půdy pro majitele panství. Poddanství a robota byly oficiálně zrušeny až v roce 1848 rozhodnutím říšského sněmu, což se považuje za konec středověkého feudálního systému.

Vědeckovýzkumná činnost lidstva s sebou přinesla i potřebu dlouhodobějšího specializovaného vzdělávání pro odbornou práci, tzv. výkon povolání za smluvně domluvenou finanční odměnu, plat.

Již ve Všeobecné deklaraci lidských práv z roku 1948 najdeme v článku 23 důležité informace vztahující se k práci: „Každý má právo na práci, na svobodnou volbu zaměstnání, na spravedlivé a uspokojivé pracovní podmínky a na ochranu proti nezaměstnanosti. Každý, bez jakéhokoli rozlišování, má nárok na stejný plat za stejnou práci. Každý, kdo pracuje, má nárok na spravedlivou a uspokojivou odměnu, která by zajišťovala jemu samému a jeho rodině živobytí odpovídající lidské důstojnosti a která by byla doplněna, kdyby toho bylo třeba, jinými prostředky sociální ochrany.“

Právo na práci však nemají pouze ti, kteří jsou tzv. zdraví, mladí a mají přijatelné sociální zázemí, ale i ti z nás, kteří se potýkají s následky závažného úrazu, nemoci, stárnutí nebo tragické osobní události.

Zde plní nezastupitelnou úlohu rehabilitace. Ergodiagnostika (předpracovní rehabilitace) je její důležitou součástí, určuje obecné schopnosti jedince k práci. Cílem ergodiagnostického vyšetření je objektivně zhodnotit psychosenzomotorický potenciál osob se zdravotním postižením pro účely zaměstnanosti. Při vyšetření klienta je nezbytné klást důraz na jeho zkušenosti, vzdělání, zájmy, volnočasové aktivity a pracovní začlenění. V rámci ergodiagnostického vyšetření se používají vybrané standardizované metody a testy (základní, doporučené a speciální). V ergodiagnostickém interprofesním týmu mají zastoupení různé odbornosti: rehabilitační lékař, fyzioterapeut, ergoterapeut, klinický psycholog, klinický logoped, speciální pedagog nebo sociální pracovník.

Pro efektivní zařazení klienta do pracovního procesu je nutné zajistit i potřebné kompenzační pomůcky. Jedná se hlavně o pomůcky pro vzdělávání, pomůcky pro pracovní uplatnění a další technické prostředky (např. vytvoření bezbariérového prostředí).

Výstupem z ergodiagnostického vyšetření je závěrečná zpráva, která je souhrnem výsledků z vyšetření celého interprofesního rehabilitačního týmu, obsahuje pozitivní rekomandaci i limitace pracovních schopností konkrétní osoby.

Možnost návratu osob se zdravotním postižením do zaměstnání, včetně zajištění jejich soběstačnosti a samostatnosti v provádění každodenních aktivit, má zásadní vliv na kvalitu jejich života.

Ergodiagnostika v posledních letech doznala v České republice velkého rozvoje. Důkazem je vznik sítě 13 ergodiagnostických center, která úzce spolupracují s příslušnými pracovišti úřadů práce a pomáhají se zařazením klientů na běžný trh práce.

Cílem publikace je seznámení čtenáře s fungováním ergodiagnostiky, s principy ergodiagnostického vyšetření, včetně zapojení jednotlivých členů interprofesního týmu do procesu ergodiagnostiky.

za kolektiv autorů Petra Sládková

1Základy rehabilitace – terminologie, zásady, cíle a prostředky

Petra Sládková

1.1Základní terminologie v rehabilitaci

Rehabilitace je aktuálně chápána jako celospolečenský proces. Tento proces lze definovat jako kombinované a koordinované použití léčebných, sociálních, výchovných a pracovních prostředků pro výcvik a/nebo přecvičení jedince k nejvyšší možné funkční schopnosti. Hlavním smyslem celého rehabilitačního procesu je dosažení co nejvyšší možné úrovně funkčních schopností a co nejlepší možné kvality života.

Závažné onemocnění nebo úraz má většinou zásadní vliv na pracovní, sociální a ekonomické fungování nejen jednotlivce, ale často i celé jeho rodiny.

Základní koncepce moderní rehabilitace úzce souvisí s pohledem společnosti na osoby s postižením. Chronické onemocnění se často vnímalo jako ostuda nebo trest, který si daný jedinec zasloužil. S postupem doby se termíny typu „mrzák“, „invalida“ či „hendikep“ vytrácely a společnost 20. století na postižení začala nahlížet jinou optikou.

Najednou se nedíváme na postiženou osobu, ale na někoho, kdo je postižený, limitovaný pouze v určitých konkrétních situacích (disabling situations).

Nejnovější terminologie v rehabilitaci vychází z Mezinárodní klasifikace funkčních schopností, disability a zdraví, WHO 2001.

Při poruše na úrovni struktury, tzv. impairmentu, dochází ke změnám morfologickým i funkčním. Vzniklá porucha může mít různý rozsah, podobu i trvání, ale postupem času dochází k omezování v provádění běžných denních činností, vzniká disabilita.

Pojem disabilita je definován jako snížení funkčních schopností na úrovni těla jedince nebo společnosti, která vzniká, když se zdravotní stav konfrontuje s bariérami prostředí.

Smyslem rehabilitace je poskytnout jedinci podstatné pomůcky (facilitátory) a redukovat, minimalizovat nejpodstatnější bariéry prostředí. Facilitátory mohou mít různou podobu, např. vozík, sluchadlo, finanční příspěvek nebo pomoc druhé osoby. I drahé pomůcky mají smysl, ekonomicky se vyplatí, zajistí-li důstojný život v domácím prostředí bez nutnosti dlouhodobé ústavní péče.

1.2Základní terminologie užitá v textu monografie

Disabilita je snížení funkčních schopností na úrovni těla, jedince nebo společnosti, která vzniká, když se zdravotní stav setkává s bariérami v prostředí, podle Mezinárodní klasifikace funkčních schopností disability a zdraví (MKF).

Disabling situation je znevýhodňující situace, která vzniká při konfrontaci osoby s faktory prostředí, podle MKF.

Dlouhodobě nepříznivý zdravotní stav (DNZS) je zdravotní stav, který podle poznatků lékařské vědy má trvat déle než 1 rok a podstatně omezuje tělesné, smyslové nebo duševní schopnosti a tím i schopnost pracovního uplatnění.

Faktory prostředí vytváří fyzické, sociální a postojové prostředí, ve kterém lidé žijí a vedou své životy, facilitátor je příznivý, pomáhající faktor prostředí, podle MKF.

Handicap je omezení na úrovni společnosti, nahrazen termínem participace.

Impairment je problém na úrovni tělesných funkcí nebo struktur, jako je významná odchylka, podle MKF.

Interprofesní rehabilitační tým je tým složený z jednotlivých odborníků lékařských i nelékařských zdravotnických profesí, kteří pracují v rehabilitaci.

Invalidita je dlouhodobě snížená až nulová schopnost soustavné výdělečné činnosti za určitých právních, ekonomických, ekonomických a sociálních podmínek.

Jobmatch je porovnávání popisu nabízeného pracovního místa s výsledky a rekomandací ergodiagnostiky, potvrzuje se klientem žádané místo nebo se vybírá nejlepší nabízené řešení.

Kazuistická konference je závěrečná konference, v rámci které jsou konzultovány výsledky ergodiagnostického vyšetření nejčastěji za přítomnosti lékaře, dalších odborníků účastnících se vyšetření klienta, zástupce Úřadu práce České republiky (ÚP ČR) a samotného klienta.

Kineziofyzický přístup nechává hodnocení dosažení maxima výkonu na vzdělaném a zkušeném terapeutovi, který hodnotí dosažení maximálního úsilí na základě objektivních kritérií výkonu a hodnocení pohybu a na základě měřitelných a terapeutem hodnocených parametrů.

Klasifikace fyzického zatížení podle české normy dle Nařízení vlády č. 361/2007 Sb., kterým se stanoví podmínky ochrany zdraví při práci. Zde jsou uvedeny třídy práce podle celkového průměrného energetického výdeje (I, II a, II b, III a, III b, IV a, IV b, V). Uvedené třídy se používají k odhadu celkové fyzické zatížitelnosti testované osoby, v rámci EDG se prakticky využívají hlavně třídy I–III, kategorie III je v podstatě koncipovaná pro zdravé lidi.

Konzistence výkonu je soudržnost, stabilita výkonu osoby při ergodiagnostickém testování.

Motivace k zaměstnání představuje podněty, které se odvozují od dříve získaných postojů, způsobu chování, schopností, vzdělání, a aktuální podněty související s momentálními možnostmi uplatnění se na trhu práce.

Osoba se zdravotním postižením (OZP) je fyzická osoba, která je orgánem sociálního zabezpečení uznána invalidní ve třetím, druhém nebo prvním stupni nebo zdravotně znevýhodněnou (OZZ), podle zákona o zaměstnanosti č. 435/2004 Sb.

Osoba zdravotně znevýhodněná (OZZ) je osoba se zdravotním postižením, která může vykonávat soustavné zaměstnání nebo jinou výdělečnou činnost, je však při výkonu výrazně omezena. Této osobě nevzniká žádný nárok na poskytování peněžního příspěvku či dávky, avšak status OZZ zvyšuje uplatnitelnost těchto osob na trhu práce kvůli možnosti státních příspěvků pro zaměstnavatele.

Participace je závislá na faktorech prostředí, jedná se o zapojení do životní situace, podle MKF.

Pozitivní pracovní rekomandace je hodnotící proces vycházející z funkčního hodnocení zdravotního stavu posuzované osoby a jejího pracovního potenciálu. Primárně se popisuje, čeho je klient schopen, co dovede a jaké limity zvládne.

Pracovní asistent je osoba, která pomáhá klientům přímo na jejich novém pracovišti najít nejvhodnější způsob komunikace, získat dovednosti a návyky potřebné k výkonu jejich práce.

Pracovní konzultant je osoba, která poskytuje klientům podporu a pomoc již při vytváření představy o práci. Pomáhá vyhledat pracovní místo, vede k samostatnosti, navazuje spolupráci se zaměstnavateli ochotnými spolupracovat a zaměstnat OZP.

Pracovní rehabilitace je souvislá činnost zaměřená na získání a udržení vhodného zaměstnání OZP, kterou na základě její žádosti zabezpečují krajské pobočky ÚP ČR a hradí náklady s ní spojené.

Pracovní schopnost je schopnost osoby vykonávat výdělečnou činnost odpovídající tělesným, smyslovým a duševním schopnostem, s přihlédnutím k dosaženému vzdělání, zkušenostem a znalostem a předchozím výdělečným činnostem.

Průkaz TP náleží osobám se středně těžkým funkčním postižením pohyblivosti nebo orientace, včetně osob s poruchou autistického spektra.

Průkaz ZTP náleží osobám s těžkým funkčním postižením pohyblivosti nebo orientace, včetně osob s poruchou autistického spektra.

Průkaz ZTP/P náleží osobám se zvlášť těžkým funkčním postižením pohyblivosti nebo orientace, včetně osob s poruchou autistického spektra.

Reliabilita testů znamená dostatečnou spolehlivost testů.

Standardizace testů znamená zajištění stejného testu za stejných (nebo přiměřeně rovných) podmínek.

Validita testů znamená platnost, pravdivost, správnost testování, zda test skutečně měří to, co má měřit.

Zdravotní postižení je určitá odchylka ve zdravotním stavu osoby, která jí omezuje v určité činnosti.

1.3Zásady rehabilitace

Rehabilitace by měla být:

•interprofesní

•včasná

•intenzivní

•dlouhodobá

•individuálně zaměřená

•koordinovaná

•dostupná

Interprofesní rehabilitační tým. Naprosto zásadní je v rehabilitaci role interprofesního týmu. Vedoucím rehabilitačního týmu je lékař se specializací v oboru rehabilitační a fyzikální medicíny. Lékař na základě svého vstupního vyšetření stanoví celkový vyšetřovací a terapeutický plán, který následně společně realizuje celý rehabilitační tým.

Členy rehabilitačního týmu jsou kromě lékaře fyzioterapeuti, ergoterapeuti, kliničtí psychologové, kliničtí logopedi, sociální pracovníci, speciální pedagogové, ošetřovatelský personál.

Dále se na práci týmu podílí například protetik, nutriční terapeut, adiktolog, muzikoterapeut, taneční terapeut, biomedicínský inženýr apod.

Kompetence jednotlivých zdravotnických odborníků vymezuje vyhláška č. 391/2017 Sb., o činnostech zdravotnických pracovníků a jiných odborných pracovníků.

Včasná rehabilitace. S rehabilitační intervencí je vhodné začít co možná nejdříve, ideálně již na jednotkách intenzivní péče po stabilizaci základních životních funkcí. Pokyn pro zahájení rehabilitačního procesu dává výhradně ošetřující lékař. Aplikují se vybrané terapeutické nástroje, které lze využít i u jedinců v bezvědomí, např. prvky bazální stimulace.

Intenzivní rehabilitace. Obecně platí, že čím je klient mladšího věku, tím intenzivnější by měl být jeho rehabilitační program. Na začátku terapie se s klientem pracuje řádově v minutách a postupně se stupňuje náročnost terapie i její délka, a to v závislosti na individuální toleranci ošetřovaného jedince.

Dlouhodobá rehabilitace. Zásadní limitací v rehabilitaci je čas. V rehabilitaci často zmiňujeme časový horizont 1 roku. Někomu se může zdát rok jako dlouhá doba, ale je nutné si uvědomit, co vše musí například klient po závažném polytraumatu v relativně krátké době zvládnout. Klienta často čeká řada operačních zákroků, které vyžadují dlouhodobou a opakovanou rehabilitaci.

Co je pro nás v rehabilitaci zásadní kritérium pro možnost dlouhodobé spolupráce s klientem?

Zcela zásadní je motivace a každodenní poctivá práce, kterou celý rehabilitační tým u klienta průběžně sleduje a vyhodnocuje. Objektivně podložené pokroky klientů a zlepšení soběstačnosti i kvality života jsou hlavními důvody, proč má smysl v rehabilitaci pokračovat, někdy i několik let.

Individuálně zaměřená rehabilitace. Rehabilitační program je nutné sestavovat zcela individuálně s respektováním aktuálních potřeb, reálných přání a možností klientů. Významnou roli hraje celá řada faktorů, jako je např. věk, pohlaví, přidružená onemocnění, vzdělání apod. Jiné potřeby bude mít vysokoškolský profesor, který bude klást důraz na své vyjadřovací schopnosti, protože jde o jeho základní pracovní nástroj, zatímco například pro pokrývače bude zásadní stabilita a dobré fungování pohybového aparátu. Klíčová je komunikace nejen s klienty, ale i s jejich rodinami. Každý nesoulad se musí řešit co možná nejdříve, aby se předešlo případnému nepochopení či nerespektování důležitých pokynů.

Koordinovaná rehabilitace. Absence systémově koordinované rehabilitace je v ČR dlouhodobým palčivým problémem. Klienti často i opakovaně nesystematicky putují mezi rehabilitačními zařízeními, aniž by se objektivně sledoval vývoj funkčního stavu, hovoříme o tzv. rehabilitační turistice. Je jistě nasnadě si představit, o co efektivnější by byl dlouhodobý pobyt v jednom typu zařízení, kde by se postupovalo kontinuálně a s důkladnou znalostí aktuálních funkčních obtíží klientů.

Dostupná rehabilitace. Rehabilitačních zařízení, která by se mohla a uměla věnovat klientům s těžkou a velmi těžkou disabilitou není v ČR mnoho. Za velký úspěch můžeme považovat vznik sítě cerebrovaskulárních center, která splňují personální, věcné i materiální standardy. Sami klienti považují za největší problém nedostatek informací o rehabilitaci, její dostupnosti, formě i možnosti úhrady. Rehabilitační zařízení někdy odmítají klienty z obavy, že péče o ně bude náročná a nebude uhrazena ze zdravotního pojištění.

1.4Cíle rehabilitace

Výsledky získané z vyšetření klientů se vyhodnocují během interprofesní rehabilitační konference. Důležitým výstupem z takové konference je návrh individuálního terapeutického rehabilitačního plánu. Je nutné stanovit nejen krátkodobý, ale i dlouhodobý terapeutický rehabilitační plán.

V případě krátkodobého rehabilitačního plánu se jedná o stanovení konkrétních vybraných terapeutických postupů, zejména jejich koordinaci ve stanoveném časovém horizontu. Zmiňovaný časový horizont většinou nepřesahuje 3 měsíce nebo se jedná o rehabilitaci zajišťovanou v jednom typu rehabilitačního zařízení.

U dlouhodobého rehabilitačního plánu je důležité stanovení dalších terapeutických postupů nutných pro úspěšné zvládnutí probíhající rehabilitační intervence, s plánem a vytvořením podmínek pro přechod do dalších složek rehabilitace.

Jeden z nejobtížnějších úkolů celého interprofesního rehabilitačního týmu je stanovení dlouhodobé prognózy. Prognóza se vždy stanovuje na základě opakovaného objektivního funkčního testování a v souladu s výsledky klienta v průběhu terapie a aktuálními poznatky.

1.5Prostředky rehabilitace

V rehabilitaci se hovoří o čtyřech základních prostředcích:

1.léčebná rehabilitace (rehabilitace ve zdravotnictví)

2.sociální rehabilitace

3.pedagogicko-výchovná rehabilitace

4.předpracovní a pracovní rehabilitace

Léčebná rehabilitace (rehabilitace ve zdravotnictví) je soubor diagnosticko-terapeutických postupů s cílem aktivizovat funkční potenciál osob s různým typem postižení. Rehabilitace ve zdravotnictví je poskytována na rehabilitačních klinikách, v rehabilitačních ústavech, lázeňských provozech, a to formou péče ambulantní, lůžkové nebo formou denního stacionáře.

Sociální rehabilitace je soubor činností zaměřených na nácvik a rozvoj dovedností potřebných pro samostatný život a soběstačnost potřebných osob.

Pedagogicko-výchovná rehabilitace je soubor specifických pedagogických činností zaměřených na rozvoj osobnosti, podporu vzdělávání dětí, mládeže, ale i dospělých osob se zdravotním postižením.

Předpracovní rehabilitace neboli ergodiagnostika je soubor různých nástrojů, které slouží k objektivnímu funkčnímu vyšetření celého biopsychosenzomotorického potenciálu jedince pro účely zaměstnanosti.

Pracovní rehabilitace je soubor činností, které se zaměřují na získání a udržení konkrétní pracovní pozice a je plně v kompetenci místně příslušné krajské pobočky Úřadu práce ČR.

Při hodnocení pracovních schopností v rámci předpracovní a pracovní rehabilitace je zvykem používat pro hodnocenou osobu termín klientka/klient.

2Vývoj ahistorie ergodiagnostiky apracovní rehabilitace vČR

Pavel Maršálek

Ačkoli pojem ergodiagnostika je poměrně nový aje možné říci, že své přesné definice se dočkal až v21. století, jeho filozofická náplň, kterou je posouzení schopnosti osob se zdravotním znevýhodněním kpracovnímu zařazení, má mnohem delší historii. Prvními, byť dnešnímu pojetí na hony vzdálenými, zařízeními pečujícími oosoby se zdravotním postižením byla zařízení pro válečné veterány, tzv. invalidovny. Sloužily však hlavně jako ubytovací aazylová zařízení. Tato funkce přetrvávala po celé 19. století, ikdyž např. pracovní zapojení je zmiňováno vÚstavu idiotů Jednoty paní sv. Anny vPraze, založeném vroce 1871, později přejmenovaném na známější Ernestinum, kde se poskytovala péče omentálně postižené osoby.

Významné aktivity spojené svýchovou aučením řemeslům „invalidů amrzáků“ přišly až spočátkem 20. století. Například vroce 1903 založil vLiberci Dr. Gottstein ortopedicko-mediko-mechanický ústav, který umožňoval vzdělávání aposkytoval pomoc při vyučení voboru. Vroce 1909 zjeho podnětu vznikl Spolek pro pomoc zmrzačeným vDeutschböhmen. Tento ústav se po roce 1945 stal pobočkou Jedličkova ústavu vPraze, později se opět osamostatnil.

Vroce 1907 byl založen Spolek pro výchovu avzdělávání rachitiků amrzáků vPraze, do jehož čela byl vroce 1911 zvolen chirurg Rudolf Jedlička. Spolek plánoval mimo jiné budování ústavů pro mrzáky sřemeslnými dílnami. Vdubnu 1913 se vPraze na Vyšehradě otevřel první ze zamýšlených ústavů, Ústav pro tělesně postižené děti, záhy přejmenovaný na Jedličkův ústav. Rudolf Jedlička byl vroce 1921 jmenován profesorem chirurgie av roce 1923 také rentgenologie na Karlově univerzitě, zemřel však vroce 1926 ve svých 57 letech. Zpočátku byla kapacita ústavu jen deset dětí, ale jeho koncepce byla vzorem pro vznik dalších ústavů. Zásadní změnou oproti předchozím snahám bylo především pojetí dílen vJedličkově ústavu. Nešlo jen odílny určené ke kreativnímu trávení volného času, ale jejich koncepce propojení vzdělávání aučebního charakteru byla novátorská, mnohé dílny získaly iprofesionální renomé prodejem svých výrobků. VJedličkově ústavu postupně vznikaly např. dílny truhlářské, krejčovské, ústav proslavila ruční výroba koberců či praporů aspeciální byly dílny vyrábějící protetické pomůcky. Po smrti profesora Jedličky pokračoval vjeho odkazu pedagog Augustin Bartoš, který vedl ústav až do roku 1945 aje mimo jiné známý snahou nahradit tehdy běžné označení zdravotně postižených „mrzák“ termínem člověk stělesnou vadou. Činnost Jedličkova ústavu pokračuje vodkazu integrace rehabilitace, vzdělání apráce svého zakladatele dodnes.

Vroce 1916 vydal Spolek pro výchovu avzdělávání rachitiků amrzáků brožuru Výchova mrzáků, zvláště vojínů-invalidů ku práci výdělečné, která již jasně ukazuje na cíl pracovního začlenění invalidních osob. Vroce 1919 vznikl stejně zaměřený zemský spolek na Moravě abyl zřízen Ústav pro tělesně postiženou mládež vBrně-Králově Poli vulici Kociánka. Vjeho čele stanul učitel Jan Chlup, přezdívaný „moravský Jedlička“. Cílem ústavu bylo kromě léčení také vzdělávání apraktický výcvik pro vhodné povolání. Kociánka měla vlastní řemeslné dílny, např. košíkářské, truhlářské akrejčovské, ataké malé hospodářství. Vroce 1929 bylo vČeskoslovensku podobných ústavů celkem 13.

Ačkoli pojem rehabilitace se začal používat vdobě 1. světové války ve Spojených státech amerických pro koordinaci činností návratu zraněných vojáků do života, včeském prostředí byl termín částečně začleněn až po 2. světové válce, plně pak od roku 1955. Po 2. světové válce se myšlenka přípravy na práci přesouvá ido vznikajících rehabilitačních ústavů. Jeden zprvních vzniká vJanských Lázních aje zaměřen na rehabilitaci klientů po poliomyelitidě. Další, jeden znejvětších, vznikl přeměnou původního plicního sanatoria na Státní ústav doléčovací vKladrubech uVlašimi vroce 1947 kléčení postižení pohybového ústrojí po úrazech aoperacích. Ústav během 2 let disponoval kapacitou více než sta lůžek, která byla vdalších letech rozšiřována nejen odalší kapacitu lůžkovou, ale také orozsáhlé zázemí rehabilitace, včetně od roku 1955 provozovaných dílen pro léčbu prací, připravujících kpracovní činnosti. Vroce 1977 získal ústav název Rehabilitační ústav Kladruby av roce 1979 zahájil kurzy autoškoly pro zdravotně postižené. Kladrubský ústav tak především všedesátých asedmdesátých letech 20. století udával směr konceptu ucelené rehabilitace vústavní podobě. Nebyl však zdaleka jediným acelé období socialistického Československa bylo charakterizováno soustředěním propojení léčebné rehabilitace apřípravy na práci především do velkých rehabilitačních ústavů.

Uvedená zařízení však byla limitována procesním nastavením zaměstnávání zdravotně postižených. Ikdyž existovala na různých úrovních, včetně podnikové, tzv. rehabilitační komise, ozapojování osob se zdravotním postižením do pracovního procesu rozhodovala především Posudková komise sociálního zabezpečení, jejímž členem byl sice lékař, ale doporučením bylo většinou směřování kpráci vchráněných dílnách družstev invalidů či vpodniku Meta, který patřil Svazu invalidů.

Nelze jmenovat zdaleka všechny osobnosti české rehabilitace, které se zasazovaly opropojení výsledků léčebné rehabilitace scílem znovuzařazení zdravotně postižených do pracovního procesu, ale za všechny si dovolím jmenovat prof. MUDr. Jana Pfeiffera, DrSc. Jako přednosta Kliniky rehabilitačního lékařství (KRL) 1. LF UK aVšeobecné fakultní nemocnice vPraze byl vsedmdesátých aosmdesátých letech 20. století hlavním propagátorem uceleného pojetí rehabilitace spropojením léčebné, pedagogické, sociální apracovní rehabilitace. Položil tak základ tradice KRL, kdy ijeho spolupracovníci anásledovníci věnovali zvýšenou pozornost komplexnímu interprofesnímu přístupu vrehabilitaci.

Zatímco definice rehabilitace Světové zdravotnické organizace (WHO) zroku 1969 „Rehabilitace je kombinované akoordinované využití lékařských, sociálních, výchovných apracovních prostředků pro výcvik nebo znovuzískání co možná nejvyššího stupně funkční schopnosti“ uvádí využití práce jako prostředek, nikoli jako cíl rehabilitace, nová definice zroku 2001 „Rehabilitace je obnova nezávislého aplnohodnotného tělesného aduševního života osob po úrazu, nemoci, nebo zmírnění trvalých následků nemoci nebo úrazu pro život apráci člověka“ již definuje zařazení do práce jako jeden zcílů rehabilitace. Je krásné vtomto kontextu vnímat, že ve výše uvedeném textu uvedení vizionáři české rehabilitace předběhli WHO oněkolik desítek let.

Po roce 1990 výše zmíněný koncept přípravy na práci apráce se zdravotně postiženými byl vprostředí Československa apozději samostatné České republiky vystaven tváří vtvář zásadní změně na pracovním trhu iotevření se světovým zkušenostem. Právě ty ukazovaly na nutnost přiblížit rehabilitační úsilí apracovní rehabilitaci blíže do regionů. Vdevadesátých letech 20. století se po krátkém období rozpadu ahledání objevují jednotlivé projekty se snahou najít novou tvář aorganizační strukturu pro komplexní pojetí rehabilitace. Zhlediska institucionálního sice již vroce 1991 byla založena pracovní skupina pro rehabilitaci na Ministerstvu zdravotnictví ČR abyl vydán Metodický návod kprovádění léčebné rehabilitace azajištění její návaznosti na pedagogickou, sociální apracovní rehabilitaci, nicméně praxe zůstávala roztříštěná aspočívala vindividuálním nadšení jednotlivých pracovišť aregionálních projektech. Příjemci těchto projektů byly většinou regionální pobočky úřadu práce. Například vletech 1992–2002 bylo realizováno více než 100 regionálních projektů PALMIF (Pro-Active Labour Market Intervention Found) zprogramu PHARE, ve kterých se ověřovaly nové postupy včetně ergodiagnostiky. Tyto adalší regionální projekty byly realizovány ina několika rehabilitačních pracovištích, za všechny jmenujme alespoň rehabilitace vTáboře, vPardubicích či vChomutově. Jedním ze vzorových pracovišť realizujících záměry ucelené rehabilitace spropojením práce tří rezortů: 1. zdravotnictví, 2. školství a3. práce asociálních věcí bylo Centrum léčebné apracovní rehabilitace při Okresní nemocnici Tábor, které pod vedením dr. Míkové zahájilo činnost vříjnu 1996. Praktiky centra současně sprací dr. Vávry zNemocnice Pardubice as již dlouholetou prací týmu dr. Švestkové na KRL byly kvalitním základem pro budoucí koncepci ametodiku ergodiagnostiky. Ke konci roku 1996 se podle údajů Ministerstva práce asociálních věcí ČR hlásilo knějaké míře spolupráce spobočkami Úřadu práce ČR 17 rehabilitačních center, která vznikla na základě Národního plánu pro snížení negativních důsledků zdravotního postižení zroku 1993. Vznik center ajejich činnost nebyla však dostatečně legislativně ukotvena anebylo vyřešeno financování úkonů nehrazených ze zdravotního pojištění. Vroce 1997 sice Ministerstvo zdravotnictví ČR vydalo příručku Činnost center rehabilitace, zpracovanou týmem pod vedením budoucí prof. MUDr. Olgy Švestkové, PhD., znovu se však jednalo pouze odoporučující materiál. Po nějakou dobu byla Ústavem zdravotnických informací astatistiky sbírána idata ze spontánně vzniklé sítě center rehabilitace, avšak činnost center se nakonec ztratila vdalším sledu zdravotnických reforem.

Nastavení celorepublikově úspěšného ukotvení ucelené rehabilitace tehdy bránila adosud brání především absence legislativního pojetí rehabilitace (propojení léčebných, pedagogických, sociálních apracovních přístupů).

Vroce 1999 byla při dnešní odborné Společnosti rehabilitační afyzikální medicíny České lékařské společnosti J. E. Purkyně založena Sekce pro rozvoj ucelené rehabilitace. Sekce vkrátké době připravila velmi komplexní materiál definující jednotlivé úrovně rehabilitace ajejich propojení. Materiál se následně stal základem tezí apoté inávrhu zákona orehabilitaci osob se zdravotním postižením vroce 2004. Návrh nebyl vládou doporučen, podobně dopadl idalší pokus opodobný zákon vletech 2011–2013 vpodobě tezí zákona orehabilitaci, které se však vzhledem kturbulentním politickým změnám do fáze legislativního návrhu předloženého vládě ani nedostaly.