Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Margareta Magnussonová

Švédské umění dobrého stárnutí
Rady do života od někoho, kdo (nejspíš) umře dříve než vy

Přeloženo z anglického originálu The Swedish Art of Aging Exuberantly: Life Wisdom from Someone Who Will (Probably) Die Before You vydaného nakladatelstvím Scribner v roce 2022.

Překlad Vojtěch Ettler

Obálka Tristan Offit
Sazba Magda Kadlecová
Jazyková redakce Ivana Šelešovská
Odpovědná redaktorka Pavlína Jiroušková

Počet stran 176
První vydání, Praha 2023

Vydal Nakladatelský dům Grada
pod značkou Alferia
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 8815. publikaci.

Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín.

www.alferia.cz

© Margareta Magnussonová, 2022
International Rights Management: Susanna Lea Associates
© Vojtěch Ettler, 2022
© Grada Publishing, a. s., 2023

ISBN 978-80-271-6854-5 (ePub)
ISBN 978-80-271-6853-8 (pdf)
ISBN 978-80-271-3434-2 (print)

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Magnusson, Margareta, 1934-

[Swedish art of aging well. Česky]

Švédské umění dobrého stárnutí : rady do života od někoho, kdo (nejspíš) umře dříve než vy / Margareta Magnussonová ; překlad Vojtěch Ettler. -- První vydání. -- Praha : Alferia, 2023. -- 176 stran

Přeloženo z angličtiny -- Vydal nakladatelský dům Grada pod značkou Alferia

ISBN 978-80-271-3434-2 (vázáno)

* 612.67 * 159.922.63 * 316.662-021.464 * 17.02 * 159.923-025.18 * (0:82-94) * (0:82-4)

– stárnutí

– stáří

– osobní autonomie

– smysl života

– životní moudrost

– spokojenost

– vzpomínky

– úvahy

17 - Etika. Morální filozofie [5]

Mému manželovi

LARSOVI

Další kniha autorky

Životní úklid:
Do hrobu si ten nepořádek přeci nevezmete
(Alferia, 2018)

Předmluva

Když jsem se narodila, ženy ve Švédsku měly naději na dožití něco málo přes šestašedesát let a muži něco málo pod šedesát čtyři. Moje matka zemřela v osmašedesáti – ráda dodržovala pravidla –, zato otec vydechl naposledy v jednaosmdesáti. A to jsem si jistá, že kdyby měl maminku dál po boku, zůstal by tady ještě mnohem déle.

Kdybych se řídila podle úmrtnostních tabulek, už by mělo být dávno po mně. Když se ale přikloním spíš ke zkušenosti většiny příbuzných, jsem v šestaosmdesáti v podstatě ještě mladice. Moje prababička odešla, když jí bylo sto. Je možné, abych žila dalších čtrnáct let? Leccos by tomu nasvědčovalo, ale podle mě spíš ne. Nebo v to přinejmenším občas doufám.

Co člověk dělá se svým časem, když žije tak dlouho? Já například před pár lety napsala knížku o jedné tradici, kterou tady ve Švédsku máme. Říká se jí döstädning, což doslova znamená „úklid před smrtí“, a protože se většinou jedná o záležitost starých žen – a společnost se zhusta o stařenky ani o jejich každodenní život dvakrát nezajímá –, ještě si téhle praktické a užitečné filozofie nikdo nevšiml. A tak jsem napsala příručku s názvem Životní úklid: Do hrobu si ten nepořádek přeci nevezmete. Vyšla ve dvaatřiceti zemích a je určená pro nás všechny – dokonce i pro muže! –, kteří se nacházíme v druhé polovině života, ačkoli s tím, že už prý myšlenku uvádějí do praxe a nemůžou si ji vynachválit, protože jim do života vnáší klid a pořádek, se mi ozvalo i množství podnikavých třicátníků.

Jde o to, že bychom po sobě neměli zanechat hromadu krámů, které pak po naší smrti musejí odklízet naši blízcí. Proč by si měla vaše rodina a přátelé ukrajovat ze svého vzácného času a uklízet váš svinčík, když jste si ho zjevně mohli uklidit sami? Pamatujte, že vaše děti a ostatní milovaní lidé sice po vašem odchodu asi o pár věcí zájem projeví – ale rozhodně ne o všechny. Takže jim můžete předem zúžit výběr.

Jakmile se kniha objevila na pultech knihkupectví, její sdělení si patrně začalo žít vlastním životem. Rok nebo dva jsem najednou nevěděla, kam dřív skočit, a nikdy bych nevěřila, že budu dlouho po osmdesátce takhle zaneprázdněná. Zničehonic jsem dávala rozhovory novinářům a odpovídala na otázky o životním úklidu, které přicházely z celého světa, od Vietnamu přes Spojené arabské emiráty až po Německo. Dokonce jsem k příležitosti vydání knihy odletěla do Londýna. V řadě rozhovorů a článků mě prosili o ukázku, jak si doma předsmrtně uklízím sama. Než novinářský kolotoč utichl, probrala jsem svůj byteček tolikrát, že už mi prakticky nic nezůstalo!

Cítila jsem se lehce a měla jsem čistou hlavu. Jakmile jsem si předsmrtný úklid odškrtla a nezatěžovaly mě žádné věci z minulosti, začala jsem obracet pozornost k tomu, co budu dělat dál.

Pokud nakonec půjdu v babiččiných stopách, možná mě čeká ještě víc než deset let života, a tak jsem se začala poohlížet, co mi vlastně zbylo, co jsem si po všem tom vyhazování nechala. Zjistila jsem, že jsem si uchovala vzpomínky a od té doby vedu prostší a bezstarostnější život. Vlastně teprve když už mi nepřekáželo tolik mentálního ani materiálního harampádí, jsem život zase pořádně viděla a dokázala si ho víc užívat, třebaže s věkem samozřejmě přicházejí jiné obtíže.

Celý život jsem byla umělkyně a malířka. Najednou jsem spisovatelka. Zamlouvá se mi to. Ale je to něco nového.

Následující kapitolky čerpají z mých poznatků, co to vlastně znamená stáří – některé skutečnosti se mi nepřijímaly snadno, ale nad spoustou z nich jsem naopak jásala. Když jsem o nich přemýšlela a psala, mysl se mi často zatoulala k příjemným i vtipným vzpomínkám – a někdy taky k těm méně příjemným a vtipným –, které vás doufám pobaví a přenesou do míst i časů, jež jste možná sami nezažili.

Velká část téhle knihy vznikala v době, kdy jsme všichni vězeli v lockdownech a pandemii – kdy kolem našich dveří obcházela smrt a bohužel si po celém světě vyžádala mnoho životů. Na druhou stranu právě to mě donutilo soustředit se na věci, pro které má smysl žít.

Nechtěla jsem vytvořit objemnou bichli. Staří lidé nechtějí číst čtyři sta stránek – třeba by se ani nedožili konce. Zároveň doufám, že si knížka najde i mladší čtenáře, kteří si snad odnesou pár rad ohledně toho, z čeho se těšit a na co si dávat pozor, až budou roky naskakovat jim. Stejně jako v případě úklidu před smrtí není nikdy příliš brzy připravit se na stárnutí a porozumět všem radostem i strastem, které si pro vás chystá.

Při psaní téhle příručky jsem se do ní snažila zahrnout doporučení, která jsem v běhu času sama potřebovala, když kolem mě svištěla historie, já jsem si razila cestu životem a někdy si připadala jako osamocená průkopnice, jindy jako nejšťastnější žena na světě a občas prostě jako úplně bezradná figurka.

Jsou moje rady nějak specificky švédské? Některé ano. Mají Švédové na stárnutí tajný recept? Možná a možná se mi ho na následujících řádcích podařilo poodkrýt. Rozhodně vím, že coby národ nejsme tak dlouhověcí jako slavní Okinawané v Japonsku, ale ani Švédsko si nevede špatně. Průměrně se dožíváme 81,9 roku, díky čemuž jsme třináctý stát s nejdelší délkou dožití na planetě. Jestli čekáte, že švédská tajemství, která vám prozradím, zahrnují skákání do ledového Severního moře za účelem věčného mládí, vysedávání v sauně, jak to dělají někteří mí švédští vrstevníci, anebo přidávání rozemletého sobího rohu do müsli na snídani, musím vás zklamat. Takové věci vám doporučit nemůžu, obzvlášť pokud už nemáte takovou fyzičku jako dřív. Navíc sama bych plavání v ledu určitě nepřežila a v sauně bych si musela dávat velký pozor, abych neuklouzla a nespadla.

Ovšem možná jsou moje rady a zjištění „švédské“ v tom, že jako národ jsme poměrně přímočaří, prozíraví a věcní. Stárnutí bývá náročné, ale nemusíte se z něj hroutit, když k němu přistoupíte bez obav a přehnaných cavyků. A pokud si najdete způsob, jak samotný proces proměnit v umění, během něhož se ke každému dni postavíte tvořivě, nepochybně vám všechno půjde o něco snáz.

Na konec bych chtěla zmínit, že jelikož životní úklid vlastně nikdy doopravdy neskončí, dokud neskončíte vy sami, připojila jsem na závěr krátký dodatek, ve kterém ze své zkušenosti přidávám pár dalších tipů, jak uklízení před smrtí ještě vylepšit, a taky odpovědi na několik nejčastějších otázek, které mi přišly od čtenářů.

Takže ano, ačkoli budu vždycky zastávat názor, abyste s předsmrtným uklízením nepřestávali – vaši blízcí vám poděkují –, mějte na paměti, že úklid před smrtí má v konečném důsledku sloužit dvěma vyšším cílům: přestat se bát smrti, protože si přijde pro každého z nás, a nezapomínat, že až si uklidíte – nehledě na to, jak jste obstarožní –, na každém rohu čekají nové objevy, nové přístupy k životu i k vlastním zážitkům. A taky nová i důvěrně známá potěšení, která si můžete dopřávat každý den – dokonce i když vám na dveře zaklepe pan (anebo ve skutečnosti paní!) Smrt.

MM

Září 2021

Dávejte si skamarádkou gin stonikem

„Haló! Jsi tam? Halóóó! Slyšíš mě? … Tady jsi! Ahoj! Moc ráda tě zase vidím! … Ano, mám namíchaný gin stonikem. Už se mi sbíhají sliny. Tak skål, Lolo! Mmm, vynikající, ikdyž takhle před Vánoci možná trochu moc studené. Příští týden bychom se místo toho mohly zahřát nějakým svařákem…“

Moje nejlepší kamarádka Lola bohužel nežije kousek ode mě ve Švédsku, ale ve Francii. Je to škoda. Aby toho nebylo málo, uprostřed pandemie bylo těžké, vlastně skoro nemožné, se setkat. Stýskalo se mi po ní.

Na druhou stranu nás dnes technologický pokrok obdařil zázraky, jako jsou FaceTime, Skype, Zoom, Teams, WhatsApp adalší zábavné vynálezy, které skýtají netušené možnosti. My, kterým je přes osmdesát, nesmíme zapomínat stechnikou držet krok – jinak riskujeme, že nám unikne spousta věcí, které dělají moderní život jednodušším ipříjemnějším. Akromě toho přece nechceme, aby nás naše děti avnoučata měly za staré páprdy, se kterými už se nedá počítat.

Všechny ty nové vymoženosti přijdou vhod iv kamarádských vztazích: teď se já aLola můžeme vidět apovídat si na WhatsAppu, jak dlouho chceme. Adávat si při klábosení na dálku gin stonikem (nebo svařák). Teplé sladké svařené víno drží lidi vAlpách při životě už celé věky – takže snad zabere iu nás.

SLolou už se známe bezmála osmdesát let. Když jí bylo osm, celá její rodina se přestěhovala do Göteborgu, města na západním pobřeží Švédska, kde jsme si domov zařídili imy. Lola nastoupila do druhé třídy ve stejné škole jako já.

Vzpomínám si, že byla vytáhlá ahubená askoro pořád nosila tmavě modré šaty sbílými puntíky. Zato já na sobě téměř vždycky mívala obyčejnou sukni asvetřík, což je nejspíš důvod, proč si její mnohem roztomilejší ahezčí šaty pamatuju. Určitě ne proto, že bych jí je záviděla – mně by neslušely. Ale Lole padly jako ulité. Hned jsem věděla, že se sní chci kamarádit.

Nakonec jsme spolu prošly celou školní docházkou, přestože jsme si každá zvolila jiné zaměření – já jsem se vrhla do uměleckých vod aLola šla na obchodní akademii. Lole se narodily tři skvělé děti, mně pět. Pro manželství jsem si vybrala muže, který musel kvůli práci sjezdit svět: žili jsme ve Spojených státech, vSingapuru, vHongkongu asamozřejmě ive Švédsku. Ovšem nehledě na to, vjakém koutě světa jsme zrovna skončili, styky sLolou jsem nikdy nepřerušila.

Později se stala kmotrou mého druhého syna Jana (čti „jóna“), což mu ostatní čtyři sourozenci velice záviděli. Znějakého důvodu byla Lola pro zbytek omladiny větší filmovou hvězdou než ostatní kmotry. Lola se vždycky oblékala podle poslední módy, mluvila zvučným hlasem snenapodobitelným mezinárodním přízvukem, ráda tancovala, měla úžasné vlasy av narozeninové čepičce jí to vyloženě seklo.

Za našeho dětství se řada obyvatel města na léto stěhovala do chalup na venkově, kde vedli prostší život adýchali čistý vzduch. Chalupy mnohdy stály osamotě, dostatečně blízko vesnice, aby si člověk mohl nakoupit jídlo azákladní potřeby, ale zase ne tak blízko, aby měl přímé sousedy. Pobývat takhle daleko od přecpaného města byla lahoda, ikdyž se vám samozřejmě čas od času zastesklo po přátelích.

Naše rodina vlastnila dům nějakých třicet čtyřicet kilometrů za Göteborgem. Jako děti jsme tam ovíkendech aprázdninách jezdili moc rádi, stejně jako naše tety adalší příbuzní, kteří nás tam často navštěvovali. Kamarádi za námi jezdili taky, Lolu nevyjímaje.

Na jaře jsme spolu soblibou trhaly květiny, zejména sasanky hajní. Lola na ně byla přebornice. Nikdo nechápal, jak to dělá. Zčistajasna se objevila skrásnými adokonalými kyticemi bíložlutých kvítků. Trhala je snad po hrstech? Ne, trhala je jednu po druhé, hbitě anaprosto soustředěně. Aprotože byla způsobný host se šlechetným srdcem, věnovala je mé mamince, která je dala do váz – jednu velkou kytici od Loly ajednu menší ode mě.

Dodnes se smějeme všem těm vylomeninám, které jsme tehdy tropily. Na půdě se například válel těžký lodní kufr. Jen co jsme ho jednou našly, už tam dlouho zapomenutý nezůstal. Vtruhle se skrývala hromada staromódního šatstva – dlouhé otrhané večerní róby, které by si dneska na sebe nikdo nevzal, klobouky ozdobené květy izávoji ataková ta liščí kůže, kterou kdysi dámy nosily přes ramena akteré nechyběl ocas, packy ani splácnutá hlava. Co lidé neudělají pro eleganci. Samozřejmě jsme se pustily do šňoření! Moc nás to bavilo apři pohledu na sebe navzájem jsme se ohromně nasmály. Pak jsme se vplné parádě odbelhaly po schodech ašly pozdravit každého, kdo snámi měl trpělivost. Většinou to byla pouze moje maminka.

Letní sídlo Loliny rodiny se nacházelo na ostrově vjižním souostroví Göteborgu. Jezdilo se tam bílým parníkem, který vměstském přístavišti odrážel od kamenného mola. Dnes tam stojí luxusní trajektový terminál alodě plují mnohem rychleji. Oběd na palubě tak jako my kdysi teď už nestihnete.

Už jen ta cesta parníkem představovala vzrušující začátek pobytu. Jakmile plavidlo opustilo přístav, opřel se do mě lahodně slaný vítr, který fouká jenom na západním pobřeží. Byla jsem velice samostatný malý človíček, nebo možná byla jiná doba. Ale pamatuju si, že jsem do přístavu přijela sama tramvají abez doprovodu nastoupila na palubu, ikdyž mi ještě nebylo ani dvanáct.

Lola ajejí mladší bratr mě přivítali na maličkém ostrovním molu apak jsme se pomalu vydali do jejich domu obchůzkou po jediné vísce na ostrově. Po cestě mi ukázali tančírnu, tenisový kurt ivilku, kde bydlel náš spolužák Erik.

Každé léto jsme krabů nachytali mraky. Dodnes se po nich můžu utlouct.

„Opatruj se…“