Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Dr. Meg Arroll, Ph.D.

Malá traumata
Překonejte emoční bariéry a žijte život, jaký si zasloužíte

Přeloženo z anglického originálu knihy Dr. Meg Arroll, Tiny Traumas, vydaného HarperCollinsPublishers, 1 London Bridge Street,
Londýn SE1 9GF.
Copyright©2023 Dr. Meg Arroll
All rights reserved
Czech translation rights arranged with Dorie Simmonds Agency Ltd

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 8718. publikaci

Redakce knihy a revize překladu Mgr. Hana Borovská, Ph.D.
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Počet stran 304
První české vydání, Praha 2024
Vytiskla D.R.J. TISKÁRNA RESL, s.r.o., Náchod

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2024
author‘s photo © Jenny Smith Photography

ISBN 978-80-271-7100-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-7099-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-5011-3 (print)

Mému partneru Markovi,
který věří, že prostřednictvím knih dokážu pomoci mnoha lidem.

Děkuji ti za tvou víru a povzbuzování.

Věnováno mému úžasnému,
milému a laskavému tatínkovi – tolik mi chybíš.

O autorce

Dr. Meg Arrollová, Ph.D., je diplomovaná psycholožka a spisovatelka, která se věnuje oblasti duševního zdraví a wellness. Její přístup je zaměřený na řešení a přináší praktické tipy a strategie, s jejichž pomocí je možné se vypořádat s běžnými potížemi i složitými problémy.

Pravidelně přispívá do britských celostátních novin a časopisů, např. do Daily Mail, Metro, Psychologies, Women’s Own, Top Santé a Stylist. Pravidelně také vystupuje v pořadech BBC World News, Kaye Adams Programme na rozhlasové stanici BBC Radio Scotland, v australské ranní talk show Today Extra a v UK Health Radio. Bývá také častým hostem řady podcastů, např. Dr Max’s Mind Clinic.

Meg Arrollová přibližuje široké veřejnosti složité vědecké teorie a výzkumy. Přináší přitom praktické rady, co mohou lidé pro zlepšení svého duševního a fyzického zdraví udělat hned. Působí ve Velké Británii a USA a nabízí flexibilní online i tradiční individuální poradenství. Ve své práci propojuje psychoterapii s léčivým potenciálem přírody formou terapie za chůze (walk and talk) po nejkrásnějších parcích i jiných příjemných místech na světě.

Úvod

Vlastně o nic důležitého nejde… Nedá se to pořádně uchopit, ale… pořád máte pocit, že vám něco chybí – nejste úplně spokojení, připadáte si nedocenění, nedostatečně milovaní. Máte fungující rodinu, slušnou práci (Nakonec – o co jde? Je to jenom práce.), fajn přátele. Máte co jíst, kde bydlet, doma máte teplo, takže z hlediska hierarchie potřeb podle Maslowovy pyramidy jste na tom vlastně dobře. (Pozn. red.: Hierarchii lidských potřeb definoval v roce 1943 americký psycholog Abraham Harold Maslow. Podle něho je nutné, aby byly nejprve uspokojeny nižší, fyzické potřeby člověka, aby byly vyvolány vyšší potřeby.) Jenomže stejně se necítíte úplně… šťastně. A není štěstí právě tím cílem, ke kterému nás „společnost“ všechny vede? Ať už jsou to rodiče, učitelé, přátelé, naše pracoviště – v podstatě každé prostředí, na které si vzpomenete…

Nic hrozného se vám nestalo… Jenže o to tu právě jde. Jsme vedeni k tomu, abychom ignorovali „malá traumata“, která jsou záludná v tom, že po sobě postupně zanechávají prázdné místo a přetrvávající pocit melancholie a úzkosti. To vše na pozadí dokonalého instagramového života druhých.

Převážná většina mých klientů za sebou nemá žádné zásadní trauma z raného dětství jako sexuální zneužívání nebo fyzické týrání, život ve válečné zóně nebo úmrtí blízké osoby. Ale vždy se najdou drobné šrámy, které v našich životech zanechávají otisky. Malé rány, kterých si kvůli všudypřítomným společenským normám, podle nichž máme „zachovat klid a jít dál“, sotva všimneme. A tak se hluboko v našem nitru hromadí emocionální zranění a bolest roste jako úroky na kreditní kartě.

Nakonec se tento emocionální nános projeví na naší duševní pohodě. A i když (zatím) nemusí být zahlcující, mnozí z nás vnímají, jak je stahuje dolů v podobě únavy, neustálého pocitu úzkosti a nízkého sebevědomí. Příznaky malého traumatu lze ignorovat jen na vlastní nebezpečí, protože když svůj stav nedostaneme pod kontrolu, může vést k mnoha dnes běžným psychickým a fyzickým problémům.

Většina z nás naštěstí neprožívá opakovaně velké trauma, nebo alespoň ne několikanásobné trauma a zneužívání, které by mohlo být příčinou psychických potíží.

Ztratíme své blízké, zhruba polovina z nás se rozvede, mnozí z nás utrpí fyzické zranění nebo onemocní, přičemž je známo, že tato závažná traumata (traumata „s velkým T“) mohou vést k diagnostikovatelným duševním problémům, jako je úzkost a deprese. To však nevysvětluje, s čím se dennodenně setkávám ve své praxi. Lidé přicházejí s něčím, co by se dalo popsat jako méně intenzivní zážitky: špatné vztahy mezi rodiči a dětmi, šikana od nepřátel, kteří se tváří jako přátelé, ponižování ve třídě, labilita vyvolaná častým stěhováním (spojeným se změnou školy a zaměstnání), prostředí zaměřené na výsledky nebo neustálá snaha vyjít s penězi. Následkem toho všeho je, že si lidé kladou otázku: „Proč se vůbec snažit?“ Pocit, že je vám většinu času tak nějak nanic, chřadnutí, velká úzkostnost a maladaptivní perfekcionismus ovšem nejsou příznaky, které by váš praktický lékař uměl diagnostikovat nebo léčit. Nezapadají do úhledných kritérií z lékařských encyklopedií, a když se vás lékař zeptá, zda jste v posledním roce prožili nějaké významné životní události, nejspíš odpovíte, že ne. Lidé jsou tak ponecháni na pospas svému naprosto vyčerpávajícímu životu, doprovázenému přesvědčením, že přece o nic vážného nejde – a to jenom proto, že si nepřipouštíme, jak zákeřný dopad může malé trauma mít.

Hovořím o „malých traumatech“ nebo o traumatech „s malým t“, protože jde v podstatě o univerzální lidskou zkušenost, která si zaslouží, aby se o ní běžně mluvilo v každodenní komunikaci. V životě totiž záleží právě na maličkostech – na každodenních drobnostech, které nám odčerpávají vitalitu, jiskru a potenciál. Jestliže si však svá malá traumata uvědomíme, můžeme je využít ve svůj prospěch tím, že si vybudujeme silnou psychickou imunitu, která nás ochrání před ničivým dopadem budoucích traumat „s velkým T“.

Protože na vás záleží. Dobře mě poslouchejte: Jste důležití. Mnohem víc, než si právě teď myslíte. A po přečtení této knihy tomu nejenom budete věřit, ale vaše každodenní obavy a frustrace se začnou rozplývat. Věřte mi, jsem psycholožka, i když asi nevypadám tak, jak si psychologa nejspíš představujete. Nemám ve své ordinaci gauč, nenosím plnovous a nesetkáte se u mě s odsuzovačným pokyvováním hlavou, protože za žádnou svoji zkušenost, chybu ani tu nejtemnější myšlenku se nemusíme stydět. Tato kniha přináší moje poznatky, které jsem získala během více než dvaceti let svých zkušeností z výzkumu a praxe a o kterých jsem přesvědčena, že jsou platné. Každý člověk, s nímž jsem pracovala, trpěl nějakou formou malého traumatu. Mohla bych uvést nespočet příkladů. Následky malých traumat mají tendenci probublávat na povrch a jejich projevy se dají snadno rozeznat. V této knize se s vámi podělím o soubor „témat“, která podle mých zjištění s malými traumaty souvisí. Používám termín „témata“, protože se nejedná o zdravotní potíže jako takové, přesto mohou mít na člověka podobný vliv. Některá z těchto témat, možná jich bude i více, vám třeba budou povědomá. Můžete mít pocit, že jste jediní na světě, kdo něčím takovým trpí. Chci vás však právě tady a teď ubezpečit, že tato témata, tyto neduhy nebo jak kdo jen tento soubor příznaků a projevů v jednotlivých kapitolách nazve, jsou opravdu velmi častá. Protože neexistují lékařské definice, nemohu vám dát přesná procenta nebo údaje o tom, kolik lidí se takhle cítí. Na základě vlastních zkušeností a pozorování vám však mohu říci: Jestliže nepociťujete žádné příznaky související s malým traumatem vy sami, pak je bude mít někdo, koho znáte, někdo, kdo je vám velmi blízký.

Během toho, co vás budu v této knize provázet bouřlivými projevy malých traumat, jako jsou pomalu narůstající panika, pocit nedostatečnosti, nebo dokonce i zdravotní problémy typu nespavost, přibývání na váze a chronická únava, vám samozřejmě poskytnu praktické a konkrétní rady, jak se s těmito obtížemi vyrovnat – abyste znovu získali kontrolu nad svým životem a přestali být otroky malých traumat. V dnešní době není snadné získat psychologickou pomoc. Nicméně z výzkumů víme, že biblioterapie (tedy to, co právě teď děláte, když čtete tuto knihu) může pomoci zmírňovat příznaky.

Protože se všichni denně potýkáme s obtížnými a složitými životními problémy, pojďme si naši situaci co nejvíce zjednodušit a usnadnit. Využijeme k tomu moji tříkrokovou metodu zaměřenou na řešení:

Přístup PPP

(Pozn. red.: V originále The AAA Aproach – Step 1: Awareness, Step 2: Acceptance, Step 3: Action.)

•Krok č. 1: Porozumění – Prozkoumejte svoji osobní konstelaci malých traumat a to, jak ovlivňuje vaše prožívání, abyste mohli převzít kontrolu nad svým životem.

•Krok č. 2: Přijetí – Nejnáročnější část procesu. Tuto fázi se řada lidí snaží přeskočit. Ale bez přijetí bude malé trauma i nadále negativně ovlivňovat váš současný život.

•Krok 3: Praxe – Přijetí samo o sobě nestačí. Musíte podniknout kroky k aktivnímu vytváření života, po kterém toužíte.

Je důležité, abyste alespoň zpočátku, než se s přístupem PPP seznámíte, postupovali po jednotlivých krocích. Ve své praxi se často setkávám s lidmi, kteří prožívají neuvěřitelnou frustraci, protože se pustili rovnou do fáze provádění. To je podobné, jako kdybyste si na ošklivý škrábanec dali náplast, aniž byste ránu předtím vyčistili. Špína a štěrk zůstanou v ráně a ta se zanítí, což vám nakonec způsobí mnohem větší problémy než původní zranění. Stejně tak platí, že pokud nejdříve svému malému traumatu neporozumíte a nebudete pracovat na přijetí toho, co se ve vašem životě odehrálo, budou mít vaše praktické kroky jen krátkodobý přínos. Někteří lidé, zejména ti, kteří vyzkoušeli nejrůznější psychologické a svépomocné metody, dosáhli značného pokroku v porozumění svému malému traumatu. Ale i oni postupují od kroku porozumění přímo k praxi, aniž by prošli krokem přijetí. V žádném případě to není chyba jednotlivce – žijeme v rychlé společnosti, posedlé okamžitým uspokojením, takže je logické, že všichni chceme řešení, které nezabere víc než dvě minuty a dá se sdílet na TikToku. Nicméně stejně jako u každé jiné dovednosti i tady platí, že jakmile si na tento postup zvyknete, bude se vám snadněji procházet jednotlivými fázemi a stanete se mistry všech tří P.

Ještě jedna poznámka, než doopravdy začneme. Jedna z nejčastějších otázek, kterou slýchám, zní: „Jak dlouho to bude trvat?“ Jediná správná odpověď je, že u každého člověka je to jinak. Stejně jako si nějakou dobu žádá fyzické uzdravení i emočnímu a psychickému zotavení je nutné dát prostor a čas. Čím hlubší je rána, nebo v tomto případě – čím větší je počet a intenzita malých traumat, tím více práce bude vaše zotavení vyžadovat. A je to opravdu práce, nebo spíše úsilí. Nicméně ujišťuji vás, že to stojí za to. Protože vy za to stojíte.

Z toho ovšem plyne poněkud krutá pravda. Malá traumata sice nejsou vaší vinou, ale jediný, kdo s nimi může něco udělat, jste vy sami. A právě teď jste udělali první zásadní krok k tomu, abyste se poprali s rozšířenými problémy, s nimiž se setkávám každý týden. A já na této cestě budu s vámi. Nejste na to sami.

Začneme podrobnějšími informacemi o tom, co jsou to malá traumata a proč jsou závažná, a pak se pustíme do ústředního postupu v rámci Přístupu PPP – budování porozumění.

KAPITOLA 1
Proč jsou malá traumata tak závažná

Vtéto kapitole prozkoumáme:

•způsob, jakým trauma ovlivňuje fyzické aduševní zdraví

•rozdíl mezi velkým amalým traumatem

•mnoho rozmanitých zdrojů malých traumat

•psychologický imunitní systém

•jak malé trauma proměnit na psychickou protilátku

Vtéto kapitole se nejprve podíváme na rozdíly mezi traumatem „svelkým T“ atraumatem „smalým t“, protože každá prožitá zkušenost nás formuje. To se nedá popřít. Je pro nás užitečné tento rozdíl definovat, nabízí nám totiž vysvětlení, proč se mnozí znás po většinu času cítí tak trochu pod psa. Na příkladech ze skutečného života si ukážeme, co všechno může být zdrojem malého traumatu, auvedeme tak tento druh emočního zranění do souvislostí, které obvykle nevidíme, ikdyž je máme přímo před očima. Aprávě to je jeden zdůvodů, proč může malé trauma napáchat takové škody.

Psychologie je relativně nová disciplína, která komplexní metody využívá až vposledním století. Proto si nejprve dovolím zastavit se na chvíli uméně závažného traumatu. Prvním krokem je sledovat, co se děje na samém začátku, azajistit, aby to, co odborníci jako psychologové studují azkoumají, skutečně odráželo život lidí. Své zkušenosti můžete také sdílet pomocí hashtagu #tinyt, což může ostatním pomoci, aby se se svými zážitky necítili tak osamoceně. Přispějete tak krozšíření důkazního materiálu. Tak se do toho pusťme…

Trauma svelkým T azdraví

Při zkoumání lidského života se psychologové ijiní vědci až donedávna zaměřovali na zásadní negativní životní události. To je samozřejmě logické, protože takové zážitky mají za následek akutní psychické onemocnění alidé kvůli nim vyhledávají odbornou pomoc. Patří mezi ně život omezující (aněkdy srdcervoucím způsobem život ohrožující) dušení poruchy, jako je hluboká deprese, generalizovaná úzkostná porucha, posttraumatická stresová porucha acelá řada dalších, které byly popsány vbibli duševního zdraví snázvem Diagnostic and statistical manual of mental disorders (DSM, Diagnostický astatistický manuál duševních poruch nebo také Manuál DSM). Trauma „svelkým T“ se vyskytovalo umnoha uvedených onemocnění– jedná se otypické tragické události či těžké životní situace, které, jak víme, často vedou kduševním ifyzickým potížím: život ve válečné zóně, sexuální, fyzické nebo emocionální zneužívání vdětství, znásilnění nebo obtěžování, postižení přírodními katastrofami, jako je požár, zemětřesení, tornádo ahurikán, nebo zkušenost oběti násilného činu, jako je ozbrojené přepadení nebo terorismus. To vše představuje trauma „svelkým T“.

Nejnovější, páté vydání Manuálu DSM (známé jako DSM-5)1 uvádí 157 samostatných diagnostikovatelných poruch, tedy o50 % více, než když tato objemná kniha vroce 1952 vyšla poprvé. Znamená to snad, že lidé dnes trpí otolik větším množstvím typů duševních poruch? Řekla bych, že vněkterých případech tomu tak může být, ato především proto, že zkrátka dokážeme čím dál lépe rozpoznávat adefinovat lidské prožívání anejrůznější trápení anyní si uvědomujeme, že emoční afunkční problémy mohou způsobit ijiné, běžnější události.

Zásadní životní události, které většina znás zažije

Většina znás tragické události způsobující trauma „svelkým T“ ve svém životě nezažije. Nicméně vurčitém okamžiku všichni přijdeme oněkoho blízkého, řada znás se rozvede aobrovský stres mohou působit iradostné události (narození dítěte, svatba, nebo dokonce iVánoce). Pro tyto situace vytvořili psychiatři Thomas Holmes aRichard Rahe termín „významné životní události“. Tito dva lékaři podrobně prostudovali pět tisíc lékařských záznamů scílem zjistit, zda stresující životní zkušenosti pacientů souvisejí sjejich zdravotními problémy vpozdějším věku. Vypracovali seznam událostí od těch nejtraumatičtějších (úmrtí manžela/manželky) až po ty méně významné, přesto však stresující, jako je drobné porušení zákona (Kdo nikdy nedostal pokutu za dopravní přestupek!?), přičemž ke každé události přiřadili body nebo „jednotky změny životních podmínek“. Vedle závažnosti těchto událostí se jako důležitý ukazatel zdravotních problémů ukázalo ito, kolik těchto událostí nastalo vprůběhu jednoho roku. Po sečtení jednotek životních změn ujednotlivých pacientů psychiatři zjistili, že celkový počet jednotek 300 avíce představuje ohrožení zdraví, hodnoty mezi 150 a299 znamenaly mírné riziko vzniku nemoci ahodnota nižší než 150 celkových jednotek ročně znamenala jen mírné riziko špatného zdravotního stavu.2

Ztoho by se tedy dalo usuzovat, že některé události, které během života zažijeme, mají za následek větší zranitelnost jak vůči fyzickým, tak ivůči duševním potížím, ato zejména tehdy, když knim dojde vkrátkém časovém období. Jenomže tak jednoduché to není. Ikdyž existuje řada studií, které tuto teorii podporují, jiné zase zjistily, že potíže se objevují iutěch, kdo na škále změny životních podmínek nedosáhli onoho magického nejzazšího bodu. Proč tytéž události mohou ujednoho člověka vyvolat vážné onemocnění, zatímco ujiného ne? Aprávě tady podle mě nachází své uplatnění malé trauma.

Trauma „smalým t“– chybějící článek?

Na začátku své kariéry jsem se jako akademička podílela na výzkumu chronických onemocnění vrámci skupiny Chronic Illness Research Team. Prováděli jsme studie onejrůznějších nemocech aotom, jaký mají na pacienty vliv. Ato je vlastně také důvod, proč jsem vůbec začala psát knihy. Řada studentů našeho modulu Psychologie fyzických onemocnění se vminulosti potýkala sdlouhodobými zdravotními problémy nebo se cítili hodně sklesle atrpěli úzkostí (Ikdyž ustudentů třetího ročníku psychologie to nebylo nic překvapivého!).

Vreakci na to jsme skolegy začali psát knihy pro širokou veřejnost, anikoli jen úzce specializované články do vědeckých časopisů. Atehdy mi skutečně začalo docházet, že řadu stavů, kterými jsme se zabývali asnimiž jsme pracovali, nelze vysvětlit traumaty „svelkýmT“ azásadními životními událostmi, onichž vědci mluvili. Otraumatu „smalým t“ jsem se dozvěděla zpráce psycholožky Francine Shapiro, kterou proslavilo vytvoření desenzibilizační terapie využívající pohybů očí (Eye movement desensitisation and reprocessing, EMDR; pozn. red.: česky doslova: desenzibilizace apřepracování pomocí očních pohybů). Doktorka Shapiro rozšířila koncepci traumatu ozážitky, kterými sice většina lidí často prochází, jako citové zanedbávání nebo nezájem, společenské ponížení nebo rodinné problémy, ale které nesplňují kritéria závažnosti ani jako trauma „svelkým T“, ani jako závažná životní událost. Doktorka Shapiro si však ve svém výzkumu apraxi všimla, že ityto méně závažné nepříznivé události mohou mít za následek dlouhodobé emocionální nebo fyzické potíže. Někdy se tento druh traumatu popisuje také jako trauma „smalým t“, ale já mu raději říkám „malé trauma“ atento termín budu používat po celou dobu naší společné cesty. Ať jsem ale vakademických databázích hledala jakékoli označení, najít vodborné literatuře, klinických zprávách nebo ivmainstreamových publikacích pojem „malé“ nebo „drobné trauma“ byl docela oříšek. Stejně jako řada jiných důležitých témat itéma malých traumat bylo poněkud přehlíženo, odbýváno azametáno pod koberec. Až doposud.

Jedna vědecká práce, kterou se mi na toto téma podařilo najít, se zabývala jak traumaty „svelkým T“, tak itraumaty „smalým t“ ulidí se syndromem dráždivého tračníku. Předpokládala jsem, že budu nacházet stále stejné výsledky: že větší traumata budou mít za následek rozvinutí více příznaků amnohem výrazněji budou ovlivňovat život pacientů atd. Ale ono se naopak zdálo, že příznaky dráždivého tračníku spíše než traumata „svelkým T“ nebo životní události, okterých se psychologové učí, že způsobují nemoci, vyvolávala méně závažná traumata.3 Větší pravděpodobnost výskytu syndromu dráždivého tračníku měli lidé, jejichž rodiče byli chladní nebo odtažití, než ti, kteří zažili zneužívání nebo zanedbávání vplné míře. Fascinovalo mě to– znáte ty okamžiky, kdy vám vhlavě vybuchne ohňostroj? Nejenže malá traumata hrála významnou roli, utěchto pacientů byla dokonce významnější než velká traumata! Po tomhle záblesku poznání se umě začala tak trochu projevovat posedlost malými traumaty atím, jak by se jimi dala vysvětlit řada potíží, které jsem viděla usvých tehdejších studentů apozději uterapeutických klientů.

Ani se 157 diagnostikovatelnými onemocněními, která jsou uvedena vManuálu DSM, totiž nemůžeme říci, že bychom měli pokryto vše. Většina lidí, snimiž se setkávám na své klinice, nezaškrtne uurčité diagnózy všechny kolonky. Znamená to snad, že nepotřebují pomoc, nebo že si ji dokonce nezaslouží? Můj názor je velmi hlasité, zplna hrdla znějící NE. Každý znás někdy potřebuje pomoc, ale teprve teď, když se oduševním zdraví více mluví, se touto problematikou začínáme alespoň zběžně zabývat. Ajako vkaždém oboru se samozřejmě vždy začíná těmi nejviditelnějšími anejzávažnějšími případy. Potom ve vědeckém zkoumání obvykle pronikáme kméně nápadným, ale stejně tak důležitým projevům zkoumaného problému– vtomto případě emocionální bolesti anerovnováze.

Bouřlivé vody

Při vysvětlování, proč mohou mít méně významné události na náš život zásadní vliv, ráda používám následující analogii. Představte si, že váš život je dlouhá plavba lodí po moři. Po nějakém čase narazí vaše loď na skálu, potom přijde silná bouře adno trupu začnou okusovat ryby. Žádná ztěchto drobných nepříjemností sama osobě nepředstavuje problém, zejména když jste si poškození vědomi amáte nástroje na opravu. Plavba je ale náročná disciplína aněkdy se stane, že si trhlin prostě nevšimnete, obzvlášť když se právě zmítáte ve větru adešti. Že jste asi vbryndě, vám začne většinou docházet, až když nastanou potíže– například začnete ztrácet rychlost, aniž byste věděli proč. Ato je ve zkratce podstata malého traumatu.

Cesta kpochopení malého traumatu

Analogii slodí jsem měla na paměti, když jsem začala porovnávat některé zážitky, které se zdály být obzvlášť nepříjemné– ani ne tak samy osobě, jako spíš vkombinaci sjinými malými traumaty, nebo dokonce společenskými tlaky. Příklady vdalší části této kapitoly nejsou vyčerpávající (Ve skutečnosti by vydaly na hodně tlustou knihu!), nicméně jde omalá traumata, snimž se setkávám nejčastěji.

Stejně jako vpřípadě závažných životních událostí dojde iumalých traumat vurčité fázi kprvnímu psychickému zranění ato se vprůběhu let často ještě umocňuje. Tímto upevňováním začíná vznikat vzorec– může to být vzorec určující duševní zdraví nebo vzorec chování. Jedná se otémata související smalými traumaty, která jsme zmínili vÚvodu akterým se budeme věnovat vtéto knize. Nyní se však vydejme na malý výlet po některých rozšířených malých traumatech, která by vám mohla být povědomá.

Malá traumata zdětství

Velká část výzkumu traumat se zaměřuje na rané zkušenosti. Je to logické, protože vtomto období se utvářejí nervové sítě ato, co se nám stane, se do nás vepíše nejsilněji. Dětstvím opravdu nikdo neprojde bez úhony– to by ani nebylo dobré, neboť všechny tyto zážitky zásadním způsobem ovlivňují, kým se staneme.

Události, které se staly před mnoha lety, zanechávají vřadě lidí nesmazatelnou stopu. Zde je několik drobných příkladů zdětství, které vám nebo vašim blízkým mohou být povědomé.

Past na rodiče

Pouto, které si vytváříme kprimární pečující osobě (kmatce nebo otci, ale mohou to být ipěstouni, tety, strýcové nebo kdokoli, kdo se onás vdětství stará), formuje něco, čemu říkáme „druh citové vazby“. Koncem 50. let av60. a70. letech 20. století si slavní psychologové, jako například John Bowlby aMary Ainsworthová, všimli, že děti si vreakci na prostředí vytvářejí jeden ze čtyř odlišných vzorců chování atemperamentu.4 Více se tomuto tématu budeme věnovat vkapitole 8 Co stím má společného láska? Tyto druhy citové vazby byly předmětem mnoha experimentů, znichž vyplývá, že otom, jak bezpečně se člověk bude ve světě cítit, rozhoduje způsob, jakým na dítě nebo na kojence reagovala pečující osoba. Bezpečná citová vazba vzniká vrodinách, kde se dítě setkává skonzistentními acitlivými reakcemi, zatímco vyhýbavá citová vazba se vytváří tam, kde jsou rodiče do jisté míry chladní nebo duchem nepřítomní. To je důležité, protože tyto vzorce si přenášíme ido našich dospělých vztahů. Někdy je to pro nás dobré ajindy zase ne, protože cokoli jiného než bezpečná citová vazba (dalšími dvěma druhy jsou úzkostná aúzkostně-vyhýbavá citová vazba) nás může přivést do nežádoucích situací, vnichž se často nebudeme cítit úplně dobře.

Tímto způsobem se malé trauma může přenášet zgenerace na generaci. Ti, kdo se onás starají, mohou mít za sebou spoustu malých traumat, která neměli nikdy možnost zpracovat. Rodiče mohou mít také praktické problémy aděti se kvůli tomu občas mohou cítit tak trochu osaměle. Mnoho znás třeba bylo dítětem „sklíčem na krku“, doma na nás po příchodu ze školy nikdo nečekal amy jsme se museli postarat sami osebe, dokud se pracující rodiče po celém dni vpráci nevrátí domů. Vtomto případě nejde ožádné velké trauma. Mnoho rodičů apečovatelů prostě musí pracovat od rána do večera, aby mohli zaplatit účty audržet si střechu nad hlavou, protože vřadě zemí jsou životní náklady velmi vysoké. Atímto způsobem sama společnost vytváří uspousty lidí malá traumata.

Než mě začnete obviňovat, že jsem „sněhová vločka“: netvrdím, že něco takového samo osobě zanechává lidi vhlubokém psychickém stresu. Hraje to však roli, protože některé ztěchto vzorců se objevují vevztazích vdospělosti– nejen vtěch milostných, ale ivpřátelství avjakýchkoli interakcích sostatními. Jestliže porozumíme tomuto naprogramování, můžeme začít přepisovat scénář, který nám vživotě působí problémy.

Problém může být ivtom, že vaši blízcí, kteří se ovás vdětství starali, mají zcela odlišnou povahu. Například můžete mít rodiče, kteří na vás působí, jako by byli zjiné planety, nejsou vám vůbec podobní. Třeba takový extrovertní otec, který svého syna bere na každý fotbalový zápas anutí ho chodit do skautského oddílu, zatímco jeho syn by si nejraději ze všeho zalezl pod peřinu apři baterce si tam psal své příběhy. Nikdo by takového otce nepovažoval za špatného, mnozí by dokonce řekli, že posouvat děti mimo jejich komfortní zónu je prospěšné, nicméně výzkumy ukazují, že tento nesoulad vnás může zanechat šrámy anarušit naši schopnost utvářet zdravé vztahové vazby.5 Ve skutečnosti jen potřebujeme cítit se milovaní apřijímaní takoví, jací jsme, ato bezpodmínečně.

Naše rané dětství nás tedy může ovlivnit mnoha nenápadnými způsoby. Anezapomeňte: neznamená to nutně, že by vás rodiče zanedbávali, zneužívali nebo ovás „špatně“ pečovali, možná jen jejich péče neodpovídala vaší jedinečné osobnosti atemperamentu. Právě proto je naprosto nezbytné malým traumatům porozumět. Přestože nám totiž vdětství nikdo neudělal úmyslně nic špatného, naše minulé zkušenosti avztahy nás mohou stále ovlivňovat. Bez tohoto porozumění (připomínám, že jde oprvní krok Přístupu PPP) zůstáváme trvale vne úplně dobrém stavu, kdy cítíme, že to není úplně ono, ve stavu, kdy bloudíme amarníme čas.

Žádné vzdělání nepotřebujeme– malá traumata ze školy

Ať už školu milujete, nebo nenávidíte, léta, kdy do ní chodíte, jsou klíčovým obdobím vašeho vývoje.

Možná, že jste ve škole byli potížisti aulejváci jako hlavní hrdina teenagerovské komedie Volný den Ferrise Buellera.6 Jak ve filmu říká postava tajemnice školy Grace řediteli Rooneymu, který sFerrisem svádí nekonečné boje vmarné snaze přistihnout ho při podvodu: „Víš, Ede, on je děsně oblíbenej. Zbožňují ho sportovci, motorkáři, šprti, šlapky, gangsteři, frajeři, kreténi… prostě všichni. Všichni si myslí, že je to správnej týpek.“ Anebo jste možná byli sportovci, motorkáři nebo třeba nerdi– škola je prostě zvláštní mikrokosmos, vněmž jsme často zařazovaní do nejrůznějších kategorií aškatulek, ato nejen svými vrstevníky, ale často se někam řadíme imy sami vdůsledku toho, že si začínáme utvářet svoji osobní identitu.

Malá traumata pocházejí spíše zjemnějších interakcí než ze závažnějších případů špatného zacházení, například ze šikany. Otevřená šikana je zásadním traumatem amnoho dětí ji bohužel snáší. Mnoho jiných dětí ale může být poznamenáno malým traumatem, způsobeným méně nápadnou nevraživostí, pocitem, že nikam nezapadají, ponižováním na hřišti, stresem ze zkoušek atlakem na úspěch vprostředí, které je zaměřené na výsledky, ane na smysluplné učení.

Před několika lety jsem pracovala sčlověkem, který by se dal označit za mimořádně úspěšného– byl to vrcholový manažer se slušným platem, který žil vdlouholetém manželství aměl dvě chytré děti. Jan byl velmi oblíbený, měl spoustu dobrých přátel, úžasný dům, rychlé auto atd. avypadal naprosto spokojeně. Přesto postupně asetrvale, kilo za kilem přibíral azdálo se, že konec je vnedohlednu. Jan své přibývání na váze vysvětloval tím, že chodí na obědy sklienty aže si teď může dovolit kupovat to nejlepší jídlo avíno, kterým štědře zahrnoval isvé blízké. Ale tohle jeho vysvětlení nás nikam neposouvalo, atak jsem mu položila následující otázku:

„Vybavujete si nějakou událost nebo zážitek, který na vás měl vliv nebo vás významně změnil, ale vy jste měl pocit, že není natolik závažný, abyste se oněm zmínil?“

Používám tuto otázku na úvodním sezení skoro ukaždého atéměř bez výjimky se vždy objeví nějaká forma traumatu. Uněkterých lidí tato otázka vyvolá nejprve příjemnou vzpomínku, negativní události mají totiž tendenci držet se vhlubinách naší mysli houževnatěji než ty pozitivní, takže obvykle nakonec odhalíme nějakou formu malého traumatu.

Tohle jsem se dozvěděla od Jana:

„Když mi bylo devět, diagnostikovali mému bratrovi ADHD. Tehdy se oADHD nemluvilo. Škola, ostatní rodiče ani komunita tuto diagnózu neuznávali arozhodně ji všichni nepřijímali spochopením jako dnes. Měl jsem tehdy pocit, že si lidé myslí, že je Tom [můj bratr] zlobivé, neposlušné dítě, které se neustále snaží upoutat pozornost. Svoje školní léta jsem strávil tím, že jsem na Toma po očku dával pozor, aby ho nikdo nešikanoval– ani učitelé. Nemluvím teď orvačkách. Vtipkoval jsem sostatními, dokud ho nenechali na pokoji. Byl jsem bezpochyby třídním klaunem– čím víc jsem ostatní děti aučitele rozesmával, tím méně se na Toma soustředili. Možná proto všechno přecházím súsměvem [směje se]. Mám ale pocit, že bych otom ani neměl mluvit, protože to přece není Tomova vina, že vážím tolik, kolik vážím. Tom za to nemůže– atím myslím, že nemůže vůbec za nic.“

Zjevně jsme narazili na něco nesmírně důležitého. Dotkli jsme se citlivého místa. Začali jsme se učit porozumět tomu, jak se naše zážitky mohou kumulovat avést kpocitům achování (vJanově případě kpřejídání), které nám neprospívá, aněkdy nám dokonce iškodí, jak je vidět na Janově příběhu. Jan trpěl vysokým krevním tlakem alékař ho varoval, že může brzy dostat cukrovku. Bylo mu jasné, že musí něco udělat, aby bezmyšlenkovitou konzumaci vydatného jídla apití zastavil.

Malá traumata se sčítají avytváří je kontext

Když ke mně Jan přišel na další sezení, neměl svou obvyklou veselou, dobromyslnou náladu. Seděl snahrbenými rameny adíval se do země. Řekl mi, že mu přijde neuvěřitelné, jak mu po jediné otázce začala docházet spousta věcí. Byl ztoho trochu šokovaný. Bylo pro něj nesmírně těžké přijmout, že něco, co má souvislost sonemocněním jeho bratra, má nyní vliv ina něj. Proto jsme začali pomalu adůkladně rozmotávat spleť Janových malých traumat asnažili se přijít na to, jak lze jednotlivé body pospojovat.

Na začátku sezení jsem se zmínila otříkrokovém Přístupu PPP: 1. porozumění, 2. přijetí, 3. praxe. Jan chtěl přeskočit porozumění apřejít rovnou kpřijetí, což mu působilo velký stres aúzkost. Potřebovali jsme zapracovat na prvním P, na porozumění, na kterém bychom pak mohli vystavět základy přijetí. Jan totiž nechápal, jak by mohla existovat přímá souvislost mezi Tomovým ADHD ajeho rozšiřujícím se pasem– ona tu vlastně úplně přímá souvislost nebyla. Připustila jsem, že to by byl příliš zjednodušující přístup. Bylo nutné prozkoumat jeden ze základních principů malých traumat, asice to, že účinky tohoto typu traumat se sčítají.

Vtom je právě obrovský rozdíl mezi velkým amalým traumatem. Velké trauma je obvykle výrazná asnadno identifikovatelná událost (nebo série událostí, jako je zneužívání), uníž se všichni okamžitě shodneme, že značně škodí duševnímu ifyzickému zdraví. Malé trauma je však kombinací menších událostí vyskytujících vkonkrétních kontextech, jejichž účinky postupně narůstají.

Jak Jan zmínil, kdyby sTomem vyrůstali vdnešní době, byla by jejich zkušenost úplně jiná. Naše znalosti oporuchách, jako je ADHD, se neustále vyvíjejí, dnes už dokážeme jednotlivce stěmito obtížemi ijejich rodiny mnohem lépe podporovat. Před více než čtyřiceti lety byla situace jiná. Proto bylo důležité, že jsme Janovo malé trauma zasadili do historického achronologického rámce. To mu umožnilo změnit způsob myšlení aoprostit se od představy, že jeho malé trauma naznačuje, že za to nějakým způsobem může jeho milovaný bratr. Když porozumíme kontextu malého traumatu, může to mít transformativní účinek, protože se uvolní prostor pro druhý krok vnašem přístupu– pro přijetí.

Spojování bodů…

Často se stává, že jakmile začneme kolem malého traumatu pátrat, souvislosti se objeví rychle– jako když se poprvé otevřou stavidla! Jan si začal své malé trauma spojovat stím, že se opřestávkách, při obědě ipo škole přejídal, aby pohřbil své pocity astrachy. Na jídlo se vjeho rodině dbalo, bylo spojeno sláskou apohodou, ale kjeho přejídání vedlo ještě něco jiného než tato asociace. Spřibývajícími kily si Jan vytvořil image zábavného hocha. Bylo to něco jako jeho superschopnost, která Jana icelou jeho rodinu chránila před zraňujícími slovy ačiny ostatních. Zdálo se, že ho mají všichni rádi. Když vystudoval azískal své první místo obchodníka, brával své potenciální klienty do drahé restaurace, což mu obvykle zajistilo podpis smlouvy. Na tom přece vydělají obě strany! No ne? Humor ajídlo se teď staly nástrojem úspěchu afinančního zabezpečení, už nesloužily jen jako štít před šikanou. Ztoho, co začalo jako malé trauma, se nyní stal tak hluboce zakořeněný vzorec chování, že ikdyž na něj lékař opakovaně naléhal, že musí změnit stravu aživotní styl, připadalo mu to nemožné.

Doufám, že je stále jasnější, jak moc je pochopení malých traumat důležité, přestože se to často přehlíží. Za prvé: Vtom, aby si Jan uvědomil, co se mu vlastně stalo, mu bránil stud, který cítil při zmínce osvém bratrovi aotom, jaký vliv na něj mohla Tomova diagnóza mít. Apak tu byl ještě jeden charakteristický rys spojený smalým traumatem: Jan snižoval význam svých pocitů, protože to, co prožíval, nebylo tak zlé jako to, co musel cítit jeho bratr. Malé trauma vnás vyvolává pocit, že nejsme hodni péče asoucitu. Tohle přesvědčení také lidem brání přejít vrámci Přístupu PPP od porozumění kpřijetí, protože ze své podstaty se malé trauma nezdá tak zlé jako trauma „svelkým T“.

Je mnohem jednodušší ukázat na jednu událost, která způsobila velké trauma, avěřit, že jen taková významná traumata nebo zásadní životní události si zaslouží naši pozornost. Ale tak to prostě není. Jana ke mně nepřivedlo pouze to, co zažíval ve škole (stejně jako my všichni je Jan komplikovanou osobností), přesto pro něj byly tyto zážitky důležité, silně vypovídající aměly zásadní dopad na jeho další život. Láska kbratrovi aochranitelský instinkt ho přivedly ktomu, že začal být extrémně citlivý na jakékoli provokování nebo šikanu, až pro něho nakonec bylo jednodušší ujmout se role třídního šaška. To ilustruje, proč je tak užitečné začít ujedné události aod ní se odrazit, stejně tak užitečné však může být najít ivíce malých traumat.

Malá traumata ze vztahů

Naše vazby kprimárním pečujícím osobám nejsou jedinými klíčovými atransformativními vztahy, které nás vsouvislosti smalými traumaty ovlivňují. Na naší psychice mohou zanechat stopy ivztahy kdospělým, včetně těch milostných či platonických. První láska přece člověka navždy poznamená, že? Stručné upozornění: Tato kniha je plná klišé– nikoli záměrně, jednoduše proto, že klišé existují znějakého dobrého důvodu. Vyjadřují sdílené porozumění univerzálním jevům, které lze snadno pochopit aidentifikovat. Vkapitole 8 Co stím má společného láska? prozkoumáme, jaký vliv mohou mít malá traumata na naše budoucí volby aúspěchy ve vztazích, pro začátek se ale krátce podíváme na vztahová malá traumata obecně.

Ten, který utekl…

Způsob, jakým milujeme druhé, odborně popsaný jako jeden ze čtyř druhů citové vazby, se utváří vdětství, ale naším vztahem krodičům nebo pečovatelům příběh nekončí. Přestože tyto rané vazby často ovlivňují naše dospělé vztahy, scénář není pevně daný. Ikdyž jsme měli to štěstí, že jsme si ktěm, co se onás starali, vytvořili silné abezpečné pouto již vraném věku, mohou komplikované vztahy vést ke vzniku malých traumat avychýlit náš vnitřní kompas.

Je tu někdo, na koho stále myslíte? Možná jste nezašli tak daleko, jako je stalking na sociálních sítích, ale občas si na toho člověka třeba vzpomenete, obvykle tehdy, když se vám vživotě zrovna nedaří. Ito může být malé trauma, ikdyž jste daný partnerský vztah dávno ukončili. Všechny intimní vztahy totiž vyžadují, abychom se otevřeli abyli zranitelní. Možná vám vmysli, když jste začali číst tuto kapitolu, vytanula nějaká stím spojená událost. Řeknu vám to rovnou: ať už tenkrát váš vztah skončil zjakéhokoli důvodu, můžete se zněj poučit. Jakmile začnete toto téma zkoumat, může to pro vás být překvapivě bolestivé, proto ksobě buďte laskaví atrpěliví.

Na dalším sezení se mi Jan svěřil, že jeho největším problémem vdospělosti byly vztahy. Byl šťastně ženatý, ale stále ho až do morku kostí zasahovalo jedno malé trauma:

Bylo mi něco přes dvacet astudoval jsem na univerzitě. Atehdy jsem potkal Sáru– byli jsme ve stejné skupině, takže jsme spolu trávili téměř všechen volný čas a„scházeli se“, jestli víte, co tím myslím. Takže jsem měl pocit, že spolu chodíme. Pak jednoho dne, po pár pivech, jsem se jí zeptal, jestli by se mnou nejela navštívit mé rodiče. Na její vyděšený výraz nikdy nezapomenu. Pak vyprskla smíchy aodpověděla: „Víš, že holky si všechny kluky seřadily podle oblíbenosti… aty jsi byl POSLEDNÍ! Pak už jsem hodně dlouho žádné rande neměl.

Jan si byl jistý, že důvodem odmítnutí byla jeho váha arole komika vjejich sociální skupině. Ajak už to tak uzačarovaných kruhů bývá, jeho emocionální bolest měla za následek další přejídání. Navíc toto odmítnutí neovlivnilo jen jeho vztah se Sárou, ale přimělo ho, aby se zokruhu svých přátel stáhl úplně, ikdyž se tak stalo postupně.

Smalými traumaty se to má tak– šrám nasrdci vám může způsobit desetiletý vztah, stejně jako krátká známost. Není to tak, že by nějaké malé trauma bylo „důležitější“ než jiné– záleží na tom, jak vás to ovlivnilo, rozhodující jsou vaše pocity. Avíce než to– vaše pocity jsou to jediné, na čem záleží, protože vy jste vy azranění, která si nesete životem, ovlivňují nejen vaši budoucnost, ale programují (alespoň do určité míry) vaše každodenní emocionální rozpoložení. Povzbudivé na tom je, že díky zkoumání svých malých traumat Jan nejen prohluboval své porozumění, ale byl také schopen přejít do stavu přijetí toho, jak ho řetězec drobných událostí, pocitů achování nasměroval kemocionálnímu přejídání. Spojování jednotlivých bodů mezi malými traumaty se pro Jana stalo zdrojem posílení ataké psychologického tréninku. Už svá zranění nevnímal jako mlýnský kámen na krku. Otom, jak se Janovi podařilo postoupit kprovádění praktických kroků, tedy ke třetí fázi Přístupu PPP, se podrobněji zmíním vkapitole 7 Když se užíráme, protože zbývající kapitoly popisují kroky, které vám umožní získat kontrolu nad svou minulostí, přítomností ibudoucností aužívat si život, kdy se vám daří, místo abyste jen přežívali.

Protivné holky afalešní přátelé– malá traumata zpřátelství

Ačkoli většinou mluvíme obolesti azraněních, která nám působí neopětovaná láska nebo konec milostného vztahu, za značnou částí malých traumat stojí přátelství, známosti akolegiální vztahy. Během své praxe jsem zjistila, že zejména ženská přátelství ovlivňují emocionální stav lidí, ato jak pozitivně, tak inegativně. Existuje pro to evoluční důvod, který máme tendenci vnašich snahách orovnost pohlaví přehlížet akterý vychází zodlišných strategií mužů ažen pro přežití.

Když vlese spadne strom…

Malá traumata zpráce

Určitě na to přijdou…

Malá traumata ze společnosti

Kolotoč pro křečky

Kolikrát vás napadlo: „Šťastný budu, až…“? Až vydělám trochu víc peněz, až mě povýší, až najdu dokonalého partnera, až budu mít děti… Až…

Malé trauma zdigitálního světa

Takové nádherné zuby

Epidemie osamělosti

Zástupné trauma apermakrize

Malá traumata apsychický imunitní systém

Dokáže nás malé trauma „naočkovat“ proti emočnímu traumatu?

Přijetí neznamená rezignaci

Rezignace

Přijetí

Psychická rigidita

Psychická flexibilita

Vzdor

Uznání

Aproč na tom vlastně záleží?

Pojďme na to…