Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Daniela Stackeová

Zvládání stresu ve sportu
s pomocí relaxačních technik

Vysoká škola tělesné výchovy a sportu PALESTRA, s. r. o., Praha

Text vychází z publikace Relaxační techniky ve sportu vydané nakladatelstvím Grada Publishing v roce 2011.

Recenzent:
Mgr. Věra Knappová, Ph.D.

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 9321. publikaci

Odpovědný redaktor Martin Jun
Jazyková korektura Ondřej Kučera
Fotografie Miroslav Šneberger
Návrh obálky a sazba Karolína Bendová
Počet stran 168
První vydání, Praha 2024
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2024

Tato publikace byla zpracována na základě nejnovějších dostupných vědeckých poznatků a praktických zkušeností autorky. Nakladatelství ani autoři nepřebírají zodpovědnost za případné neúspěchy, nevýhody nebo potíže způsobené cvičením.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978–80–271–7385–3 (ePub)
ISBN 978–80–271–7384–6 (pdf)
ISBN 978–80–271–3940–8 (print)

PŘEDMLUVA

Dostává se vám do rukou kniha, která je určena pro široké spektrum čtenářů: pro sportovce, výkonnostní i kondiční, pro jejich trenéry a další odborníky v oblasti sportu, fitness, wellness a zdravého životního stylu a samozřejmě je využitelná také jako učebnice pro studenty tělesné výchovy, fyzioterapie a dalších příbuzných oborů.

Publikace se zabývá jedním z tradičních témat psychologie sportu, relaxačními technikami, a jejich využitím ve sportu a je zaměřena především na praktickou aplikaci těchto postupů. Jedná se o techniky většinou primárně užívané v psychoterapii. Jejich využití je daleko efektivnější při pochopení mechanismů jejich účinku, proto v úvodu knihy najdete vysvětlení nejdůležitějších teoretických pojmů, bez kterých byste se přitom neobešli, následuje část věnovaná regulačním a autoregulačním technikám a jejich významu ve sportu a poté popis základních relaxačních technik s jejich teoretickým podkladem.

Když v roce 2011 vyšla v nakladatelství Grada Publishing publikace Relaxační techniky ve sportu, stala se jednou z mých nejcitovanějších prací. Také je doporučována studentům kinantropologických, zdravotnických i psychologických oborů při studiu na vysokých školách a já mám z toho, že byla v odborné i praktické sféře užitečnou, velkou radost. Uběhla však dlouhá doba, a i když mají relaxační techniky v praxi určité ustálené postupy, změnila se společenská situace, podmínky sportovní praxe, potřeby sportovců i další okolnosti, což mě vedlo k tomu iniciovat novou knihu, která by více odpovídala současnému stavu poznání.

V teoretických sportovních vědách je zpravidla nejvíce pozornosti věnováno tréninku samotnému, stejně tak jako ve sportovní praxi, nemenší pozornost je však třeba soustředit na proces regenerace. Relaxační techniky patří k psychologickým prostředkům regenerace a zároveň jsou známy jako jeden z prostředků regulace předsoutěžních, startovních a soutěžních stavů. V knize je nejvíce prostoru věnováno zejména těm postupům, pro které nepotřebujete přítomnost profesionálního psychologa a budete je schopni po jejím přečtení provádět sami.

S radostí musím konstatovat, že se ve sportovní praxi klade na psychologickou přípravu daleko větší důraz než dříve, spolupráce s mentálním koučem či sportovním psychologem už dávno není u sportovců ničím výjimečným, a o to větší potenciál k praktickému využití by mohla tato nová publikace mít. V zahraničí se postupně z psychologie sportu vydělil a dále formoval obor „performance psychology“, který se zabývá psychologií výkonu nejen ve sportu, ale i v dalších oblastech. Tento krok považuji za velmi přínosný, protože sportovní výkon má sice svá psychologická specifika, ale platí pro něj řada obecných zákonitostí týkajících se maximalizace výkonu, kterými se zabývá právě psychologie výkonu a je třeba z nich vycházet. Uplatnění relaxačních technik v tomto oboru aplikované psychologie je stejně tak aktuální jako v psychologii sportu.

Doufám, že se kniha stane vaším pomocníkem ve sportovním tréninku, dosáhnete díky ní lepších sportovních výsledků, budete se lépe cítit, a především lépe poznáte sebe samé.

Autorka

1 TEORETICKÝ ÚVOD, ZÁKLADNÍ TERMÍNY

Vtéto kapitole najdete vysvětlení některých základních termínů, jejichž osvojení je nezbytné pro pochopení účinku avýznamu relaxačních technik ajejich využití ve sportu. Jedná se otermíny: stres, regenerace, relaxace aaktuální psychický stav.

STRES

Vposledních několika desetiletích se slovo stres stalo vnašem jazyce velmi frekventovaným. Jeho význam je často chápán vágně, jako něco nepříjemného, prožitek spojený snapětím, úzkostí nebo strachem či vůbec jakýkoliv negativní prožitek. Ivodborném světě má tento termín více možných významů (které však nejsou rozporuplné, spíše záleží na výkladovém kontextu). Věnujme tedy nejprve pozornost právě stresu, jehož pochopení má pro porozumění účinku relaxačních technik zásadní význam.

Slovo stres má původ vanglickém výrazu „stress“ aznamená sílu, tlak, ale izátěž, problém, obtíž. Samo slovo stress vzniklo zlatinského slovesa „stringo“, což znamená utahovat, stahovat (Křivohlavý, 1994).

Vodborné literatuře se často setkáváme istermínem zátěž, který můžeme chápat jako synonymum stresu. Termín zátěž byl vtomto kontextu užit na konci šedesátých let minulého století akademikem Charvátem, významným českým vědcem, který se zabýval problematikou stresu aadaptace. Opakem zátěže astresu je relaxace neboli uvolnění.

Vnejširším slova smyslu je stres jakýkoliv energetický nárok na organismus. Zhlediska intenzity se rozlišuje hyperstres, při kterém dochází kpřekračování hranic adaptability, ahypostres snízkou úrovní stresové reakce. Rozpoznání hranice stresu je velmi důležité při dávkování zátěže, například ve sportu, kdy je nezbytné rozpoznat, jaká zátěž vede kadaptaci apři jaké již dochází kpoklesu výkonnosti neboli maladaptaci. Intenzita stresu však nemusí být závislá na síle podnětu neboli stresoru, který reakci vyvolává, ale na jeho signálním významu neboli jak jej vyhodnocujeme azda jej vnímáme jako ohrožující (Machač, Machačová, 1991).

Podle toho, jaký podnět vyvolal stresovou reakci, rozlišujeme stres „fyzický“ (tělesný) a„psychický“ (toto dělení je ovšem schematické, protože jde vždy ocelostní reakci). Fyzický stres je nejčastěji vyvolán bolestí. Machač aMachačová (1991) charakterizují psychický stres jako funkci konkrétní podnětové situace akonkrétního jedince sjeho osobnostními rysy, aktuálním psychickým isomatickým stavem, životními hodnotami, postoji, názory, zkušenostmi atd. Křivohlavý (1994) uvádí výstižnou ashrnující definici stresu: Stres je vnitřní stav člověka, který je buď přímo něčím ohrožován, nebo takové ohrožení očekává apřitom se domnívá, že jeho obrana proti nepříznivým vlivům není dostatečně silná. Stres má tedy dva aspekty, objektivní neboli podnět, který jej vyvolal, asubjektivní neboli jak tento podnět vyhodnocujeme jako zatěžující ajak se cítíme připraveni aschopni jej zvládnout. Vtomto kontextu se setkáváme rovněž stermínem self-efficacy, který se těžko překládá do češtiny. Používá se jeho česká verze „pojetí vlastní účinnosti“ nebo „vnímaná vlastní účinnost“. Autorem tohoto termínu, resp. celého teoretického konceptu je Albert Bandura. Vztahuje se knašemu očekávání od sebe sama, jak náročnou situaci nebo na nás kladené výkonové nároky zvládneme. Ikdyž funguje určitý transfer, co se týká druhu dané zátěžové situace či kladených nároků (například když dobře zvládáme pohybové úkoly azlepšujeme se ve sportu, pak si více můžeme více věřit ivjiných oblastech života), nejde oobecně platný apredikovatelný vztah amůžeme mít vurčitých výkonových oblastech self-efficacy vysokou avjiných nízkou. Bandura to popsal jako obecnou aspecifickou self-efficacy. Obecná self-efficacy se vztahuje spíše ksebedůvěře ve smyslu zvládání náročných anových situací obecně, ne až tak ke specifickým oblastem výkonu. Významné je vnímání tohoto termínu ve školním prostředí, kdy jde ospecifickou self-efficacy, jež je vztahována kjednotlivým vyučovacím předmětům. Používají se dnes dokonce takové termíny jako matematická self-efficacy apod. (Smetáčková, Vozková, 2016).

Termín self-efficacy má velmi blízký vztah ktermínu sebevědomí, rozdíl je vtom, že self-efficacy se vztahuje kúspěchu či neúspěchu vurčitých specifických aktivitách ačinnostech, nemá pouze obecně hodnoticí aspekt. Vrámci teorie stresu je tedy self-efficacy jedním zfaktorů, který určuje intenzitu subjektivního vnímání stresu ve výkonovém kontextu. Pokud tedy budu očekávat, že daný úkol, ať už pohybový, nebo mentální, zvládnu, hladina stresu bude nízká anaopak, pokud budu přesvědčen, že můj potenciál daný úkol zvládnout je malý, hladina stresu bude vysoká. Ato itehdy, pokud budu mít objektivní schopnosti daný úkol bezproblémově zvládnout (jde ostres před podáním výkonu, nikoliv po jeho podání, kdy pak reakce může být jiná asouvisí stím, jak jedinec daný úkol zvládl). Pochopení tohoto teoretického konceptu je pro sportovní praxi velmi významné.

Hlavním psychologickým projevem stresu je aktivace anapětí. Tato tenze může přecházet až vúzkost, která je někdy těžko rozpoznatelná od pocitů únavy (Machač, Machačová, 1991).

Počátky zkoumání stresu jsou spojeny se jmény Waltera Cannona aIvana Petroviče Pavlova, kteří se zabývali fyziologickou složkou stresu. Cannon objevil aktivaci sympatiko-adrenálního systému při stresu. Zjistil, že vsituaci ohrožení, kterou označoval jako F-Fneboli „fight or flight“, útok nebo útěk, dochází ke zvýšení činnosti sympatické části vegetativního nervového systému akmobilizaci celého organismu. Vroce 1936 vydal knihu The Wisdom of the Body, zníž vycházeli další badatelé. Pavlov je znám především svými studiemi voblasti reflexologie, které ovšem významně přispěly kpochopení fyziologické složky stresu (Křivohlavý, 1994).

Na práci Waltera Cannona navázal Hans Selye, maďarsko-kanadský fyziolog, který první definoval stres jako stav organismu projevující se ve formě specifického syndromu, jenž představuje souhrn všech nespecificky vyvolaných změn vrámci daného biologického systému (termín stres použil jako první vr. 1956). Zkoumal reakci celého endokrinního systému azjistil především zvýšenou funkci nadledvin ve stresových situacích. Proto se jeho pojetí někdy nazývá také kortikoidní. Zmíněná celková reakce organismu se dnes označuje jako obecný adaptační syndrom (General Adaptation Syndrom, zkr. GAS), opakující se vzorec fyziologických reakcí. Selye prováděl studie na zvířatech azevšeobecňoval svá zjištění ina lidský organismus. Později za to byl kritizován, stejně jako za opomíjení psychické složky stresu (Křivohlavý, 2001). Měření hladiny kortizolu jako stresového hormonu vkrvi, slinách, moči nebo dokonce vpotu dnes bývá používáno jako ukazatel stresové zátěže urůzných skupin jedinců včetně sportovců podstupujících intenzivní zátěž jak tréninkovou, tak psychickou.

Ke stresové reakci vedou nejrůznější zátěžové faktory neboli stresory ohrožující somatickou nebo ipsychickou integritu jedince neboli homeostázu (Höschl et al., 2002; Trojan, 1999). Stresorem mohou být libovolné patogenní podněty povahy fyzikální (zima, horko), chemické, biologické avneposlední řadě psychické (Trojan, 1999; Nečas et al., 2002).

KONCEPCE PSYCHICKÉHO STRESU

Koncepce psychického stresu vychází ze zmíněné Selyeho teorie obecného adaptačního syndromu. Vmodulaci stresové odpovědi na emoční podněty hrají na centrální úrovni důležitou roli vztahy paleokortikální oblasti, tzv. limbického systému, aneokortikální oblasti. Vroce 1972 Levi dokázal, že psychogenní vlivy, stejně jako jiné fyzické stresory, aktivují sympatoadrenální osu azákladní osu hypotalamus–hypofýza–nadledviny. Tělo je připraveno na výdej energie, tedy na svalovou práci, která ovšem vpřípadě psychického stresu (kdy je zátěž pouze mentálního charakteru nebo se něčeho nepříjemného obáváme, očekáváme to do budoucna, neboli anticipujeme) nepřichází, amůže dojít knarušení jemné souhry sympatické aparasympatické části vegetativní nervové soustavy, důsledkem čehož pak může být po delší době vznik neurovegetativní lability (dystonie). Ta má individuálně různé projevy. Jedná se otzv. funkční poruchy (například problémy sfunkcí žaludku – žaludeční dyspepsie, sfunkcí střev – průjem, zácpa, srdeční či dechové obtíže), tedy narušení funkce orgánu bez porušení jeho struktury, které jsou často subjektivně daleko více nepříjemné aobtěžující než závažná somatická onemocnění. Mnohdy je však daný jedinec za závažná somatická onemocnění považuje, což způsobuje další stres avzniká začarovaný kruh neustálého prohlubování daných potíží. Učlověka hraje důležitou roli rovněž zmíněný fakt, že stresová reakce nepřichází pouze vsituaci přítomnosti ohrožujícího podnětu, ale itehdy, když jej pouze očekáváme. Typickým příkladem je tréma před zkouškou nebo před sportovní soutěží (obecně jakýkoliv strach ze selhání), strach znávštěvy lékaře apod.

Aktuálně se stresová reakce může manifestovat svalovým ztuhnutím, třesem, poruchou řeči, poruchou jemné motoriky, dechovými obtížemi adalšími příznaky, které vyplývají znarušení funkcí periferní nervové soustavy. Nedaří se však na základě fyziologické odpovědi rozpoznat emoci, jež tuto reakci spustila (myšleno konkrétní emoci daného jedince; druh emoce, tedy zda se jednalo ostrach či radost apod., určit možné je – např. při strachu dochází kvylučování adrenalinu, při vzteku ksekreci noradrenalinu). Podobně nelze na základě nespecifických fyziologických reakcí vysvětlit, proč ve stejné zátěži selhávají urůzných lidí různé orgány nebo orgánové systémy. Používá se latinský termín locus minoris resistentiae (místo nejmenšího odporu, nejnižší odolnosti) jako označení pro orgánový systém, orgán nebo funkci, která je individuálně citlivá na stres, aprávě na nich se většinou stres udaného jedince jako první projeví (Baštecký, Šavlík, Šimek et al., 1993; Nečas et al., 2002). Tato teorie je podstatou tzv. stresového modelu vzniku psychosomatických poruch, ke kterým se řadí např. žaludeční advanáctníkové vředy (jejich souvislost se stresem zmiňoval již Hans Selye), ischemická choroba srdeční, vysoký krevní tlak adalší (kromě stresového modelu vzniku psychosomatických poruch existuje ještě tzv. hlubinný neboli psychodynamický model vysvětlující příčiny vzniku těchto poruch na základě psychoanalytické teorie předpokládající vliv nevědomých psychických konfliktů na průběh tělesných funkcí jedince, například žaludeční vředy jsou spojovány sorální fixací apřičítány nevědomé potřebě závislosti, lásky apéče apod.).

Protože často dochází knekritickému užívání termínu stres pro označení jakéhokoliv druhu zátěže ijejích důsledků bez ohledu na to, zda organismus poškozuje, nebo mu prospívá, rozlišují někteří autoři mezi stresem „prospěšným“, kontrolovaným neboli eustresem, astresem „škodlivým“ neboli distresem (Baštecký, Šavlík, Šimek, 1993; Rheinwaldová, 1995; Křivohlavý, 1994; Machač, Machačová, 1991). Oba typy stresu jsou stejné svou chemickou povahou, ale liší se tím, jak na ně reagujeme, co prožíváme. Zatímco ueustresu zažíváme příjemné napětí apo něm radost zdosažení cíle, udistresu začneme ztrácet pocit jistoty aadekvátnosti aprožíváme zoufalství, bezmoc aztrátu. Itoto dělení je nutno chápat jako schematické, protože nikdy neprožíváme pouze příjemné nebo pouze nepříjemné emoce ajejich hodnocení je navíc ryze subjektivní. Emoce, které pro někoho mohou být příjemné, pro jiného nemusejí, např. prožitky při některých tzv. adrenalinových sportovních aktivitách, které někdo vyhledává apřinášejí mu radost, může jiný prožívat naprosto negativně.

Machač aMachačová (1991) zdůrazňují nutnost širšího chápání stresu – pozitivní význam stresu vidí vchápání stresu jako faktoru, který podněcuje vývoj aosobnostní zrání, astresových situací jako příležitosti krozvoji sebepoznání aseberegulace.

MECHANISMUS STRESOVÉ REAKCE APŘÍZNAKY STRESU

Mechanismus stresové reakce neboli obecného adaptačního syndromu zbiologického hlediska existuje pouze jediný. Jedná se ocelostní reakci smodifikacemi závislými na spouštěcím faktoru neboli stresoru (syndrom je celek nedělitelných, vždy spolu přítomných příznaků neboli symptomů). Tento faktor může být primárně psychosociální nebo somatické povahy. Obecně lze uvést, že stresová reakce vyvolaná primárně somatickými faktory bývá snadněji kompenzována než reakce vyvolaná faktory psychickými (Křivohlavý, 1994).

Mechanismus stresové reakce má podle Selyeho tři fáze: fázi poplachovou, fázi adaptace (rezistence) afázi vyčerpání.

Vpoplachové fázi se organismus připravuje na odstranění škodlivého podnětu. Jsou spuštěny reakce nejprve na úrovni sympatického nervového systému, zdřeně nadledvin se do krve vyplaví adrenalin abezprostředně poté dochází kreakci hormonální – přes hypotamalus ahypofýzu jde impulz do kůry nadledvin, kde se produkují stresové hormony zasahující do metabolismu apřipravující organismus na zátěž delšího trvání. Vprvní fázi dochází také kreakcím na úrovni imunitní apsychické. Jestliže vtéto fázi vliv stresoru pomine, odezní istresová reakce afáze poplachová přechází do fáze regenerace.

Fáze adaptace znamená zklidnění; organismus si adaptačními mechanismy na stresor „zvyká“. Adaptace aschopnost organismu odolávat stresu je vtéto fázi maximální. Pakliže je však působení stresoru příliš intenzivní či dlouhodobé, dochází kopakovanému narušování metabolických procesů, jehož důsledkem jsou poruchy tělesných ipsychických funkcí. Organismus vyčerpá zásoby energie adochází kfázi vyčerpání, typické selháním adaptačních schopností organismu, aznamená jeho vážné ohrožení (Schreiber, 1985; Schreiber, 2000; Trojan, 1999; Nečas et al., 2002), případně ivznik nemoci.

Objektivně se stres projevuje vtěch ukazatelích, které svědčí ozvýšené aktivační hladině, jako je například změna galvanického odporu kůže – snížení elektrického odporu kůže, jehož měření se ve sportovní psychologii často užívá jako ukazatel intenzity aktivace, tedy stresu (Machač, Machačová, 1991).

Vdnešní době je většina stresorů psychického charakteru. Stresové situace jsou často vleklé, opakované, bez možnosti najít řešení, bez možnosti situaci aktivně změnit abez kompenzace pohybovou aktivitou (atudíž bez možnosti dosažení rovnováhy organismu) avdůsledku stresu pak dochází ke vzniku jak somatických, tak psychických obtíží, které mohou postupně přerůst ivpotíže psychiatrického rázu, jako jsou typicky úzkostné poruchy, depresivní syndrom adalší. Za jeden zhlavních ukazatelů velikosti psychického stresu se považuje délka jeho přetrvávání po ukončení působení podnětu, který jej vyvolal.

Lidé ve stresu mají zvýšenou citlivost krůzným podnětům včetně vlastního zdravotního stavu, ajsou tedy citlivější kpříznakům nemoci avůbec kjakýmkoliv tělesným pocitům včetně toho, že se mění ivnímání bolesti. Zmíněné fyziologické příznaky stresu řada osob mylně považuje za příznaky nemoci, která je ohrožuje, atím se dostávají do bludného kruhu neustálého prohlubování stresu (Křivohlavý, 2002). Somatizace (tedy přeměna psychického problému na tělesný) představuje pro mnoho jedinců adaptaci na chronický stres ajinak neřešitelné situace (Honzák, 2005). Můžeme také hovořit o„úniku do nemoci“, kdy vnáročné situaci zaujímáme roli „bezmocného“ pasivního pacienta, tělesnou obtíž zveličujeme a„hýčkáme“ avyhýbáme se tím řešení problému. Somatizace souvisí sfenoménem popření, vytěsnění – stresovou situaci bez možnosti řešení, týkající se často sociálních vztahů, časem popřeme, emoce sní spojené jsou pro nás ohrožující, tedy si je nepřipouštíme, aony pak nabývají pouze formy tělesných příznaků. Je třeba vzít vúvahu iurčitou osobnostní dispozici ke vzniku takových somatizací. Vpsychosomatice bývá porucha typická zhoršenou schopností prožívat vlastní emoce, jejímž následkem je zvýšená tendence ksomatizaci označována jako alexithymie. Za klíčové období pro vznik této poruchy aobecně pro vytvoření vztahu kvlastnímu tělu, schopnosti svobodně jej prožívat acelkově schopnosti sebevyjádření je považováno eriksonovské období autonomie (tj. období okolo jednoho apůl až tří let věku, kdy dítě začíná poprvé prožívat své tělo asamo sebe jako oddělené od matky). Obecně lze konstatovat, že pro dětskou psychiku je příznačná přirozeně vyšší tendence kcelostnímu prožívání aksomatizacím (typickými příklady jsou psychogenní bolesti břicha či hlavy vobdobí adaptace na docházku do školky či školy, psychogenní horečka, psychogenní kašel adalší).

Jedním ze základních problémů stresových reakcí, zejména psychogenně navozených, je to, že humorální působky, především katecholaminy, které se při stresu mobilizují, imetabolické změny jimi navozené převyšují skutečnou potřebu organismu atento nadbytek obou pak může organismus poškozovat (Schreiber, 1985).

Zdravotní adalší problémy, které mohou být ipříznaky stresu, dělíme na fyziologické, emocionální abehaviorální (Renaud, 1993; Rheinwaldová, 1995; Schreiber, 1985; Křivohlavý, 2002). Světová zdravotnická organizace (WHO) uvádí následující příznaky:

Fyziologické příznaky stresu:

»palpitace (bušení srdce) – vnímání zrychlené, nepravidelné asilnější činnosti srdce;

»bolest asvírání za hrudní kostí;

»nechutenství aplynatost vbřišní oblasti;

»křečovité, svíravé bolesti vdolní části břicha, průjem;

»časté nucení kmočení;

»sexuální dysfunkce – sexuální impotence nebo nedostatek sexuální touhy;

»změny menstruačního cyklu;

»zvýšené svalové napětí všíjové akrční oblasti, voblasti orofaciální (oblast obličeje aúst) avoblasti bederní páteře, spojené sbolestmi vtěchto částech těla;

»nepříjemné pocity vkrku;

»bodavé, řezavé apalčivé pocity vrukou anohou, třes rukou;

»úporné bolesti hlavy, často začínající vkrční oblasti arozšiřující se směrem vpřed od temene hlavy kčelu;

»migréna – záchvatovitá bolest jedné poloviny hlavy;

»různé bolesti bez zjevné tělesné příčiny;

»zvýšené pocení;

»exantém – vyrážka vobličeji;

»dvojité vidění aobtížné soustředění pohledu očí na jeden bod;

»tiky;

»imunosuprese – zhoršení funkce imunitního systému.

Emocionální příznaky stresu:

»prudké avýrazně rychlé změny nálady (od radosti ke smutku anaopak);

»nadměrné trápení se svěcmi, které nejsou zdaleka tak důležité;

»neschopnost projevit emocionální náklonnost, soucítění sdruhými lidmi (empatii);

»lítostivost, deprese, anxiozita (úzkostnost), podrážděnost;

»nadměrné snění astažení se ze sociálního styku, omezení kontaktu sdruhými lidmi;

»přílišné starosti ovlastní zdravotní stav afyzický vzhled;

»zvýšená únava, poruchy koncentrace, zhoršení paměti.

Behaviorální příznaky stresu:

»celková labilita vchování, nerozhodnost, iracionální „nářky“;

»zvýšená absence, nemocnost, pomalé uzdravování po nemoci, nehodách aúrazech;

»sklon kvyšší osobní nehodovosti anepozornému řízení auta;

»zhoršení kvality práce, vyhýbání se úkolům, odpovědnosti, častější podvádění, výmluvy;

»snížené množství vykonané práce ahorší kvalita práce;

»zvýšený sklon ke kouření, pití kávy aalkoholu akonzumaci omamných látek, nadužívání psychofarmak aléků na spaní;

»nechutenství, nebo naopak přejídání;

»nespavost – problémy susínáním, dlouhé noční bdění apozdní vstávání spocitem velké únavy;

»nerozhodnost, pokles sebedůvěry.

Svalový arespirační systém jsou jedny ztěch orgánových systémů, které bezprostředně reagují na emocionální stav (Stackeová, 2005, 2023). Ztoho vyplývá, že funkce pohybové arespirační jsou jedny zprvních, jež jsou ovlivněny stresem, což se pak zákonitě projeví na celém pohybovém systému, jeho stavu ikvalitě jeho funkce. Tento vztah je pro pochopení relaxačních technik zásadní, věnujeme se mu tedy vdalším textu podrobněji.

STRES APOHYBOVÝ SYSTÉM – PSYCHOSOMATICKÉ VZTAHY VRÁMCI POHYBOVÉHO SYSTÉMU

Funkční poruchy pohybového systému asnimi často spojené bolesti zad či dalších částí pohybového systému, jako jsou ramenní, kyčelní či kolenní klouby, mají multifaktoriální etiologii neboli mají více příčin, které se navíc často vzájemně potencují. Vřadě poměrně širokého spektra možných příčin jejich vzniku však zaujímají výjimečnou roli psychogenní faktory, tedy výše uvedený stres. Vposlední době jsou bolesti zad právem řazeny ktzv. psychosomatickým onemocněním (Křivohlavý, 1994; Stackeová, 2023). Navíc funkční poruchy, jak plyne zjejich názvu, ovlivňují funkci pohybového systému akromě bolesti způsobují izhoršení kvality pohybu anásledně pohybového asportovního výkonu. Usportovců je třeba pečlivě zvažovat příčiny vzniku podobných poruch aneopomíjet možné příčiny právě voblasti psychiky. Vtakovém případě jsou relaxační techniky jedním ze zásadních možných přístupů vřešení zmíněných obtíží.

Psychosomatickými vztahy voblasti pohybového systému se podrobně zabývá Véle (1997) apopisuje úzkou souvislost mezi motorikou apsychikou. Pohyb je řízen zcentrální nervové soustavy, aproto pohybová aktivita přímo souvisí sjejí činností, atudíž isintelektem apsychikou jako nejvyšší úrovní řídicího procesu. Zobousměrných vztahů při řízení vyplývá, že psychické procesy ovlivňují motoriku apohybová aktivita zpětně ovlivňuje psychické procesy, ato nejen emoce, ale ikognitivní funkce, jako jsou pozornost, paměť, myšlení apod. Pohybové chování, tj. celkový motorický projev jedince, může být zdrojem informací ojeho motivaci, resp. motivovanosti, ostavu vnitřního prostředí (jako viscerovertebrální vztahy jsou popisovány vztahy mezi funkcí vnitřních orgánů apáteří, resp. celým pohybovým systémem), oprocesech probíhajících ve vědomí, adokonce ivnevědomí. Kladná motivace se odráží vchování jako tendence kcelkovému extenčnímu držení, kdežto negativní motivace naopak jako tendence kflekčnímu držení (Véle, 1997).

Vztah mezi psychikou amotorikou je právě usportovců velmi důležitý – cíleným ovlivněním psychiky můžeme pozitivně ovlivnit funkci pohybového systému anaopak, jak bylo zmíněno, špatný psychický stav může funkci pohybového systému zhoršit avdůsledku toho zhoršit isportovní výkon. Tento vztah je zásadní uproblematiky tzv. předsoutěžních, startovních asoutěžních stavů, kdy prožívané obavy, tréma astrach ze selhání mohou významně ovlivnit výkon vsoutěži. Sportovec se nejen hůř soustředí, ale horší jsou ijeho senzomotorické funkce akoordinace pohybu, které jsou obzvláště vněkterých sportovních disciplínách pro dosažení úspěchu stěžejní. Uněkterých disponovaných jedinců mohou dokonce jejich emoce před soutěží vyvolat takový stav, kdy sportovci nejsou schopni podat žádný výkon. Někteří nejsou schopni na místo soutěže ani dojít, protože zkolabují psychicky, některým zabrání vpodání výkonu tělesné obtíže vegetativního charakteru, jako třeba typicky problémy strávicím systémem, aněkteří si mohou vdůsledku svalové diskoordinace způsobit zranění např. při startu nebo vprůběhu závodu. Tendence kpodléhání emocím vsituacích, kdy jsou na nás kladeny výkonové nároky, je nápadnější umladších sportovců nebo také utěch, kteří jsou ktomu osobnostně disponováni. Stěžejní roli hrají temperamentové vlastnosti. Psychický stav, resp. psychická pohoda sportovce je významná pro jeho výkon také zdlouhodobého hlediska. Sportovní prostředí je typické vysokou stresovou zátěží, která bývá uřady sportovců zdrojem nepohody. Nejedná se jen otlak na výkon, ale také často oproblematické mezilidské vztahy, náročný životní styl spojený sčastým cestováním, změnami místa pobytu, odloučením od rodiny apod. Dlouhodobá péče opsychické zdraví ve smyslu psychohygieny je iusportovců velmi důležitá, protože ioni jsou ohroženi psychickými, adokonce ipsychiatrickými potížemi. Není dnes výjimkou, že jsou sportovci schopni podávat limitní sportovní výkony, vítězit ve světových soutěžích, apřitom trpět úzkostnými poruchami, depresí, závislostí či některou zporuch příjmu potravy. Psychická pohoda je vposledních letech často označována odborným termínem well-being. Právě podpora well-beingu by měla být předmětem působení jak trenérů, tak sportovních psychologů amentálních koučů, také fyzioterapeutů akoneckonců by na ní měli usebe pracovat isportovci samotní. Pravidelné provádění relaxačních technik je jednou zcest, jak je možné well-being efektivně podpořit.

Psychický faktor tedy hraje důležitou roli jak vpodání výkonu vsituaci, kdy jsme pod tlakem, tak ve vzniku tzv. funkčních poruch hybného systému, které se projevují bolestí, únavou, ztrátou proměnlivosti svalového napětí astím spojeným zhoršením pohybové koordinace. Ta vede knepřesnosti cíleného pohybu, zhoršené posturální funkci, ovlivnění respiračních funkcí azhoršení jemné motoriky (Véle, 1997; Hermachová, 1999), atudíž isportovního výkonu. Nejen krátkodobý psychický stav, např. vpodobě trémy, ale idlouhodobé emoční problémy, které můžeme nazvat obecně chronickým stresem, způsobují zhoršení funkce motorického systému ajeho výkonu, proto je psychologická příprava ve výkonnostním sportu neméně tak důležitá jako ostatní složky sportovní přípravy, tj.technická, kondiční ataktická.

Klíčovou roli vprocesu vzniku funkčních poruch ave vztahu psychiky amotoriky hraje limbický systém, označovaný jako centrum emocí. Véle (1997) jej pokládá za systém, který rozhoduje ocelkovém zaměření pohybu, za nejstarší motorický systém, jenž má značně difuzní vliv na celou motoriku, ovlivňuje emoce avegetativní nervový systém. Limbický systém považuje spíše za systém motivující pohyb („emotional brain“) než za systém, který ho řídí, nicméně je nutné sním počítat při iniciaci apřípravě pohybu.

Funkce limbického systému (Capko, 1998; Véle, 1997):

»je startérem volního pohybu, rozhoduje oaktivaci, iniciaci pohybu;

»hraje významnou roli vhodnocení smyslových vjemů (opticko-akustických), které se mohou stát podnětem motorické aktivity;

»je zfunkčního hlediska nejvyšším regulátorem svalového tonu, hlavně ve smyslu jeho zvýšení;

»ovlivňuje práh vnímání bolesti aschopnost vyrovnat se sbolestí;

»má vliv na svalový systém, především na napětí svalů voblasti šíje;

»ovlivňuje emoce, atím zodpovídá za individuální chování.

Janda (1999) uvádí dysfunkci limbického systému, která může vznikat při dlouhodobém působení stresu, jako jednu zhlavních příčin vzniku audržení svalového hypertonu –tzv.limbického hypertonu.

Diagnostika při podezření na dysfunkci limbického systému se opírá onálezy (především hypertonu či bolesti) vnásledujících oblastech:

a)mimické ažvýkací svalstvo,

b)ramenní pletenec ašíje, kde rozhodující jsou:

c)lumbální (bederní) oblast,

VZTAH MEZI PSYCHIKOU, DÝCHÁNÍM APOHYBOVÝM SYSTÉMEM

STRESORY ASTRESOVÉ SITUACE

BOLEST JAKO NEJČASTĚJŠÍ SOMATICKÝ STRESOR

VLIV STRESU NA PERCEPCI BOLESTI

ZVLÁDÁNÍ STRESU – COPING

STRATEGIE ZVLÁDÁNÍ STRESU

RELAXACE

REGENERACE

ČLENĚNÍ REGENERAČNÍCH FOREM

REGENERAČNÍ PROSTŘEDKY VE SPORTU

»masáže;

AKTUÁLNÍ PSYCHICKÝ STAV