Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Prof. Ing. Václav Jurečka, CSc., prof. Ing. Martin Macháček, Ph.D. a kolektiv

Makroekonomie

4., aktualizované a rozšířené vydání

Kniha je monografie

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401

www.grada.cz

jako svou 8876. publikaci

Autorský kolektiv:

Prof. Ing. Václav Jurečka, CSc. (vedoucí autorského kolektivu) – kapitoly 1, 2, 6, 7, 10, 11, 17 (kromě 17.2)

Prof. Ing. Martin Macháček, Ph.D. – kapitoly 9, 12, 13

Ing. Karel Hlaváček, Ph.D. – kapitoly 15, 16

Ing. Ivana Jánošíková. Ph.D. – kapitoly 8, 14

Ing. Irena Paličková, Ph.D. – kapitola 17.2

Ing. Lenka Spáčilová, Ph.D. – kapitola 4

Ing. Tomáš Wroblowský, Ph.D. – kapitoly 3, 5

Odborní recenzenti:

Prof. Ing. Stanislav Šaroch, Ph.D., Fakulta mezinárodních vztahů VŠE v Praze

Prof. Ing. Milan Žák, CSc., Vysoká škola ekonomie a managementu Praha

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

Odpovědný redaktor Petr Somogyi

Sazba Jan Šístek

Obálka Zdeněk Dušek

Počet stran 384

Čtvrté vydání, Praha 2023

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2023

ISBN 978-80-271-6943-6 (ePub)

ISBN 978-80-271-6942-9 (pdf)

ISBN 978-80-271-3635-3 (print)

Úvodní slovo recenzentů

Autorský kolektiv předkládá studentům a dalším zájemcům o ekonomické vzdělávání další vydání knihy na jedné straně vyhovující přijímaným standardům výuky makroekonomie, knihu logicky strukturovanou, čtivou a vnitřně konzistentní, na druhé straně skutečnou učebnici, která má svůj řád. Kniha se takřka úzkostlivě snaží v každé kapitole říct či diskutovat to, co je potřebné a důležité k pochopení obecných ekonomických souvislostí, a předkládá znalosti, bez kterých se neobejdou nejen studenti ekonomie, ale ani národohospodáři na všech stupních státní a veřejné správy.

Základní východiska i těžiště učebnice se nezměnila. Přínos nového vydání spočívá v tom, že v souladu s vývojem ekonomické teorie i hospodářské reality přibyly reakce na problémy a jevy současnosti. Výklad byl bez zásahu do struktury a logiky doplněn o nové přístupy vycházející nejen z vývoje teorie, ale i její reakce na reálnou, ne vždy adekvátní hospodářskou politiku. Výsledek je úměrný odborné kvalitě autorského kolektivu – vychází dílo aktuální a čtivé. Jednoznačně jde o vynikající učebnici.

prof. Ing. Milan Žák, CSc.

rektor Vysoká škola ekonomie a managementu Praha

Soudobá ekonomie se rozbíhá do mnoha velmi specializovaných disciplín. Je proto vždy velkým uměním a odvahou předložit konzistentní text pro studenty základního kurzu makroekonomie, jak se o to autoři pokoušejí. Nové aktualizované vydání publikace autorů z Ekonomické fakulty VŠB-TU Ostrava je bezesporu jedním z dosud nejlepších takových textů, které je domácí trh schopen nabídnout.

Autoři jsou jak dlouholetými učiteli, tak osvědčenými autory, což prokázali již publikováním řady jiných textů. Jednou ze základních otázek při psaní učebnice je jak strukturovat text, neboť se jedná o relativně mladou disciplínu, která se má pokusit uvést studenta do – ve skutečnosti velmi heterogenního – oboru. S touto otázkou se autoři vyrovnávají velmi dobře. Kapitoly jsou didakticky propracované, mají bohatou, ale přesto přehlednou vnitřní strukturu, jejich výklad je velmi čtivý, ale zároveň precizní. Závěrem nezbývá než konstatovat, že dílo je velmi zdařilé.

prof. Ing. Stanislav Šaroch, Ph.D.

profesor Fakulty mezinárodních vztahů

Vysoké školy ekonomické v Praze

O autorech

Prof. Ing. Václav Jurečka, CSc.

Studoval obor Politická ekonomie na Národohospodářské fakultě (dříve Fakultě politické ekonomie) Vysoké školy ekonomické v Praze (1967). Po čtrnáctiletém působení ve sféře vzdělávání dospělých (politická ekonomie, personalistika, andragogika) se stal docentem Vysoké školy báňské – Technické univerzity Ostrava (VŠB-TU Ostrava). Osmnáct let vedl katedru ekonomie na Ekonomické fakultě této univerzity. Dlouhodobě studoval ekonomické chování malých evropských zemí; v této oblasti obhájil kandidátskou a habilitační práci. V posledních letech se zaměřuje na úlohu institucionálních faktorů na ekonomický rozvoj. V roce 1993 byl jmenován profesorem ekonomie. Vyučoval základní kurz mikroekonomie a makroekonomie, institucionální ekonomii a dějiny české ekonomie. Dlouhodobě působil jako školitel doktorandů a byl členem několika vědeckých rad a oborových rad pro doktorská studia. V současné době je emeritním profesorem VŠB-TU Ostrava.

Ing. Karel Hlaváček, Ph.D.

Je absolventem oboru Finance na Ekonomické fakultě VŠB-TU Ostrava (1998). V roce 2006 ukončil obhajobou disertační práce doktorské studium v oboru Finance na téže fakultě. Od roku 2001 působí jako odborný asistent na katedře ekonomie Ekonomické fakulty VŠB-TU Ostrava. Absolvoval několik studijních pobytů na evropských ekonomických školách a také v Austrálii a na Novém Zélandě. Vyučuje makroekonomii, behaviorální ekonomii, mezinárodní finance a mezinárodní měnové teorie v kurzech pro české i zahraniční studenty. V oblasti výzkumu se zaměřuje zejména na oblast měnových kurzů, hodnocení zahraničních investic a analýzy mezinárodních finančních trhů a platebních bilancí. V současné době je řešitelem i spoluřešitelem mezinárodních projektů a proděkanem pro zahraniční vztahy.

Ing. Ivana Jánošíková, Ph.D.

Vystudovala Ekonomickou fakultu VŠB-TU Ostrava, obor Ekonomika průmyslu. Po několikaleté praxi v podnikové sféře působí od roku 1992 jako odborná asistentka na katedře ekonomie Ekonomické fakulty VŠB-TU Ostrava. Přednáší v kurzech mikroekonomie a makroekonomie v bakalářském, navazujícím i doktorském stupni studia, včetně výuky těchto předmětů v angličtině. Vyučuje kurz protimonopolní regulace a ochrany hospodářské soutěže. Dlouhodobě se specializuje na zkoumání vlivu přímých zahraničních investic na ekonomiku ČR. V této oblasti obhájila v roce 2001 doktorskou disertační práci v oboru Ekonomie. Pobývala na studijních stážích na několika zahraničních vysokých školách ekonomického zaměření. Zaměřuje se také na zkoumání efektivnosti výdajů ve veřejném sektoru.

Prof. Ing. Martin Macháček, Ph.D.

Absolvoval studium v oboru Národohospodářství na Ekonomické fakultě VŠB-TU Ostrava (1996), na téže fakultě získal doktorský titul v oboru Ekonomie (2000) a posléze ve stejném oboru i profesuru (2016). V roce 2010 úspěšně ukončil doktorské studium v oboru Teorie a dějiny vědy a techniky na Filozofické fakultě Západočeské univerzity v Plzni. Od počátku své akademické kariéry působí na katedře ekonomie Ekonomické fakulty, kde přednáší makroekonomii pro magisterské i doktorské studium, filozofii a metodologii ekonomické vědy a rovněž dějiny ekonomických teorií. Současně pedagogicky působí na Ekonomické fakultě Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích a Filozofické fakultě Ostravské univerzity. Řadu let byl proděkanem fakulty, od roku 2021 vede katedru ekonomie, je členem vědeckých rad a redakčních rad ekonomických časopisů. V minulosti byl prezidentem České společnosti ekonomické, dlouhodobě působí v poradních orgánech Grantové agentury České republiky, Rady pro výzkum, vývoj a inovace a je členem předsednictva CAMBAS – České asociace MBA škol.

Ing. Irena Paličková, Ph.D.

Absolvovala studium v oboru Národohospodářství na Ekonomické fakultě VŠB-TU Ostrava (1994) a na téže fakultě získala doktorský titul v oboru Ekonomie (2003). Od počátku své akademické kariéry působí na katedře ekonomie Ekonomické fakulty jako odborná asistentka, kde vyučuje kurzy mikroekonomie, makroekonomie a institucionální ekonomie. V minulosti působila pedagogicky na technických fakultách VŠB-TU Ostrava a na Přírodovědecké fakultě a Zdravotně-sociální fakultě Ostravské univerzity. Odborně je zaměřena na problematiku chování malých otevřených ekonomik evropského typu, zvláště ke vztahu k integračním procesům. V poslední době rozšířila okruh svého odborného zaměření o problematiku ekonomie kriminality.

Ing. Lenka Spáčilová, Ph.D.

Je absolventkou Ekonomické fakulty Vysoké školy báňské v Ostravě (1985). Na této fakultě ukončila v roce 2000 také doktorské studium v oboru Ekonomie. S VŠB-TU Ostrava spojila i svou dosavadní pracovní kariéru a působí zde jako odborná asistentka na katedře ekonomie. Podílí se na výuce středně pokročilé mikroekonomie a dějin ekonomických teorií v navazujícím magisterském studiu. Studentům bakalářského studia přednáší dějiny světového hospodářství. Ve studijním programu MBA je garantkou a lektorkou modulu Manažerská ekonomie. V profesních vzdělávacích kurzech působila i v minulosti, ať už ve vzdělávání manažerů pořádaném švýcarskou nadací TRANSFER nebo v Systému vzdělávání účetních, organizovaném Institutem svazu účetních. Absolvovala několik studijních pobytů na Liverpool John Moores University. V oblasti výzkumu se specializuje na problematiku inflace a deflace.

Ing. Tomáš Wroblowský, Ph.D.

Vystudoval Ekonomickou fakultu VŠB-TU Ostrava, obor Národní hospodářství. Tamtéž získal v roce 2005 doktorský titul v oboru Ekonomie. Od ukončení magisterského studia působí na katedře ekonomie, v letech 2009–2016 zastával funkci vedoucího katedry. Vyučuje makroekonomii a fiskální teorii a politiku v navazujícím magisterském a doktorském studiu, oba předměty vyučuje rovněž v anglickém jazyce pro zahraniční studenty. V rámci výzkumné činnosti se věnuje zejména problematice makroekonomických důsledků fiskální politiky a měření vědecké výkonnosti v akademické sféře. Absolvoval několik stáží a přednáškových pobytů v zahraničí – v evropských zemích a v Číně.

Úvodem

„Úkolem ekonomické vědy je vidět problém jako celek, a ne jen jako útržky.“

Henry Hazlitt[1]

Předkládaná učebnice je studijní pomůckou zejména pro posluchače semestrálního kurzu makroekonomie v rámci bakalářského studia na vysokých školách ekonomického zaměření, případně na jiných vysokých školách společenskovědního typu. Může však být vhodná i pro další zájemce, kteří chtějí získat hlubší vhled do souvztažností mezi jejich individuálním ekonomickým životem a vývojem celého hospodářství. Jak je snad zřejmé třeba jen z letmého pohledu do obsahu publikace, je makroekonomie tou větví ekonomické vědy, jejímž předmětem zájmu jsou takové veličiny a jevy jako produkt ekonomiky, zaměstnanost, inflace, úroková míra, státní rozpočet, platební bilance apod.

Dodejme, že tato učebnice se vzájemně doplňuje s učebnicí Mikroekonomie, rovněž vydanou nakladatelstvím Grada Publishing (2010, 2013, 2018). Obě publikace jsou pak východiskem ke studiu pokročilejších učebních textů v magisterském a doktorském studiu.

Pětileté období, které uplynulo od 3. vydání učebnice Makroekonomie, přineslo nové národohospodářské zkušenosti a teoretické poznatky. Zejména období po roce 2021 je makroekonomicky velmi dramatické, neboť ekonomiky záhy poté, co překonaly nejzávažnější důsledky světové finanční a hospodářské krize, byly zasaženy ekonomickými průměty koronavirové pandemie a válečného konfliktu na Ukrajině. Tyto – z hlediska hospodářského života – vnější zásahy přinutily vlády a centrální banky přijímat nová nekonvenční hospodářskopolitická opatření a zároveň vzbudily diskuse o teoretické ekonomii. Další vydání učebnice nám umožnilo nové poznatky zahrnout do předkládaného textu. Oproti předchozímu vydání jsme tak například rozšířili výklad příčin a důsledků zavedení záporné úrokové sazby a tzv. kvantitativního uvolňování monetární politiky. Píšeme o pozměněné funkci povinných minimálních rezerv centrální banky a o posunu v přístupu k inflačnímu cílování. Prostor jsme rovněž věnovali aktuální problematice náhlého přechodu ekonomik z téměř deflační situace k rychlé inflaci, problematice inflační daně, válečné ekonomiky a také tzv. moderní monetární teorii. Více jsme se též zaměřili na význam institucí pro ekonomický růst. Snažili jsme se o to při co nejmenším zvětšení rozsahu učebního textu s ohledem na jeho cenu a rozpočtové omezení studentstva.

Význam makroekonomie a smysl jejího studia je vysvětlen v úvodní kapitole. Na tomto místě proto jen konstatujeme: prostudováním Makroekonomie přestanete být ekonomickými laiky. Přece jen však dodejme jednu motivační poznámku: osvojení základů makroekonomie je mimořádně užitečné nejen pro studenty a studentky s vyšší úrovní aspirace, ale také pro občany v praktickém životě, kteří mají v představě své životní kariéry působení v důležitých a společensky odpovědných funkcích. Často jsme totiž bohužel svědky autoritativního vystupování volených či jmenovaných činitelů, kteří ovlivňují (třeba svými hlasy) hospodářskopolitická rozhodnutí, aniž jsou vybaveni alespoň základními znalostmi o mechanismu fungování národního a světového hospodářství. Operují sice s ekonomickou terminologií, tu si ale zřejmě osvojili jen četbou denního tisku či v lepším případě povrchních příruček. Připomíná to ale papouška z epigramu významného ekonoma J. A. Schumpetera (1883–1950): „Chyťte papouška, naučte ho říkat, „nabídka“ a „poptávka“, a máte ekonoma.“[2]

Současné děje v českém, evropském a světovém hospodářství vzbuzují svou závažností zájem veřejnosti o ekonomickou problematiku. Také v masmediálním prostoru jsme se v minulosti nikdy tak často nesetkávali s takovými tématy, jako jsou například stagflace, deflace, úrokové sazby centrální banky, strukturální deficit státního rozpočtu, devalvace, index spotřebitelských cen apod. Rostoucí zájem o dění v hospodářství je pochopitelný, neboť ekonomická situace se po desetiletích relativního klidu výrazně změnila, a to v negativním směru s dopadem na široce pojatou životní úroveň většiny obyvatelstva.

Pozitivní na tom všem je, že zesílený zájem o ekonomii může napomoci k vyšší ekonomické vzdělanosti české společnosti a zprostředkovaně k její větší odpovědnosti za utváření politických předpokladů pro ekonomickou prosperitu. Snad k tomu přispěje i tato publikace. Při její přípravě nám velmi pomohla naše kolegyně paní Michaela Paková, za což ji vyslovujeme poděkování. Děkujeme také kolegům a kolegyním z české ekonomické obce za jejich vstřícný přístup při konzultaci problémů, které jsme si potřebovali ujasnit.

Autoři

[1] Americký libertariánský ekonom (1834–1993).

[2] Swedberg, R.: Joseph A. Schumpeter. His Life and Work. Cambridge. Polity Press 1991, s. 199.

1.Seznámení s makroekonomií

„Bez teorie mohou ekonomové na svět pouze stupidně zírat.Pomocí teorie se mohou pokusit o jeho pochopení.“

W. J. Baumol, A. S. Blinder

Zatímco mikroekonomie studuje a vysvětluje chování jednotlivých ekonomických jednotek, z nichž se skládá ekonomika, zkoumá makroekonomie ekonomiku jako celek.[3] Nezabývá se tím, co určuje výrobu jedné firmy nebo jednoho odvětví, ani tím, jak rozdělují domácnosti své důchody na úspory a spotřebu, ale například tím, jaké faktory určují národní produkt země. Zajímá se o taková témata, jako jsou například celková výroba v dané zemi, celková zaměstnanost, míra nezaměstnanosti, deficit státního rozpočtu, cenová hladina a míra inflace, množství peněz v oběhu, obchodní a platební bilance apod. Vidíme, že se makroekonomie zabývá otázkami, které mají velký praktický význam a které jsou trvalým předmětem debat a sporů mezi ekonomy i politiky.

Často se k ilustraci rozdílu mezi makroekonomií a mikroekonomií používají metafory: Díváme-li se v bytě nebo ve studovně na knihovnu, jde o „makropohled“. Prohlížíme-li si jednotlivé knihy, jde o „mikropohled“. Nebo: Pohlížíme-li na les, jde o „makropohled“. Pozorujeme-li jednotlivé stromy (duby, buky, osiky, břízy), jde o „mikropohled“.

Mikroekonomie a makroekonomie nejsou samostatnými vědními ekonomickými disciplínami. Jsou pouze dvěma důležitými oblastmi ekonomie, chcete-li – „větvemi jednoho stromu“. Makroekonomie má své mikroekonomické základy. Za každou makroekonomickou veličinou je proto třeba vidět nespočet mikroekonomických dějů. Například výše celkového produktu ekonomiky závisí na produkčním a spotřebním chování jednotlivých firem a domácností. Hodnotit účinky inflace není možné bez jejích dopadů na jednotlivé ekonomické subjekty atp. Makroekonomické myšlení, které se neopírá o mikroekonomické základy, nemůže být nástrojem poznání ani užitečným teoretickým východiskem hospodářské politiky. „Nemůže jedna věda zkoumati člověka od pasu nahoru a druhá od pasu dolů“ – psal v této souvislosti český ekonom Karel Engliš.[4]

Tradice rozlišovat makroekonomii a mikroekonomii není dlouhá. Sahá do období po Velké depresi 30. let 20. století. Jako první se objevily termíny „makrodynamika“ a „mikrodynamika“, které použil ve svém článku v roce 1933 norský ekonom Ragnar Frisch (1895–1973) k vyjádření přibližně toho, co dnes označujeme jako „makroekonomii“ a „mikroekonomii“.[5] Podle The Oxford English Dictionary (supplement) bylo první použití slova „makroekonomický“ zaznamenáno v roce 1948, kdy je David Hawkins použil v názvu článku v listopadovém čísle časopisu Econometrica. Zajímavé přitom je, že slovo nebylo použito v textu článku, nýbrž jen v jeho titulu.[6]

V současné době se v mezinárodní ekonomické obci stále více zdůrazňuje vnitřní souvislost mikroekonomických a makroekonomických procesů a stále více se prosazuje využívání nástrojů mikroekonomie k analýze makroekonomických problémů.

Kromě toho se vyskytují snahy vytvořit most mezi mikroekonomií a makroekonomií v podobě „mezoekonomie“, která by měla být zprostředkujícím článkem mezi oběma stávajícími rovinami zkoumání. Tato oblast ekonomické teorie by měla zkoumat zejména chování ekonomicky mocných subjektů na pomezí mikro- a makrosféry, například multinacionálních korporací, silných finančních skupin apod. Zatím se koncept „mezoekonomie“ příliš neujal.[7]

1.1Seznámení s makroekonomií

Většinu argumentů, jimiž jsme chtěli zdůraznit význam ekonomie a jejího studia, jsme uvedli v úvodu do mikroekonomie. Zde připomeneme některé další, které se vztahují přímo k makroekonomii.

V jistém smyslu se znalost základů makroekonomie stává součástí ekonomické kultury. Makroekonomie se totiž zabývá analýzou ekonomického prostředí, které obklopuje každého občana a ovlivňuje jeho každodenní život. S makroekonomickou situací souvisí odpověď na takové otázky, jako například: Jaká je životní úroveň vaší rodiny? Jak snadno najdete vy, vaši příbuzní a známí zaměstnání? Rostou mzdy pomalu nebo rychle? Je úroková míra, za kterou si můžete půjčit peníze, vysoká nebo nízká? Utrácí vláda více, než vybere na daních? Jaký je kurz koruny k měně země, do níž chceme jet pracovat, studovat nebo na dovolenou? Je naše země vůči zahraničí věřitelem nebo dlužníkem?

Vybavenost poznatky makroekonomie usnadňuje samostatné kvalifikované uvažování o ekonomice a politice a také vlastní interpretaci ekonomických informací prezentovaných sdělovacími prostředky. Umožňuje vyhnout se tak manipulativnímu působení ze strany mediokracie a politiků, o němž nemůže žádný soudný pozorovatel české i zahraniční mediální sféry a politického života pochybovat. Jak se lze bez znalosti makroekonomie orientovat ve změti protikladných tvrzení o úspěšnosti či neúspěšnosti dané hospodářské politiky, o směru a hloubce reformy veřejných financí nebo o ekonomických důsledcích vstupu republiky do eurozóny? Zde s tzv. selským rozumem nevystačíme. „Studenti, kteří pochopí makroekonomické identity, například že Y = C + I + G + NX, vědí více než většina politiků a žurnalistů“ – to již neříkáme my, nýbrž nositel Nobelovy ceny za ekonomii, americký ekonom James Tobin.[8]

Znalost základu makroekonomie umožňuje rozlišovat krátkodobé a dlouhodobé účinky hospodářské politiky a seriózně hodnotit rozhodnutí přijímaná národními a nadnárodními hospodářskými autoritami. Pro utváření vlastního realistického obrazu je to důležité, neboť určitými cílenými opatřeními je možné uměle vyvolat krátkodobý hospodářský rozmach (nebo alespoň zdání takového rozmachu), avšak s odloženými a v budoucnu se projevujícími nepříznivými důsledky. A také opačně: krátkodobá, sociálně bolestivá, ekonomicky ozdravná opatření mohou zakládat budoucí dlouhodobou prosperitu. Těmito stránkami hospodářské politiky se v tomto textu zabýváme v souvislosti s časovými zpožděními a politickým cyklem.

Tím, že makroekonomie umožňuje chápat ekonomiku systémově a s určitým nadhledem, rozšiřuje vybavenost jejími poznatky „užitnou hodnotu“ profese ekonoma ve smyslu její širší použitelnosti, neboť usnadňuje přechod mezi alternativními ekonomickými pracovišti a snadnější pracovní adaptaci. Samozřejmě, že znalost makroekonomie sama o sobě není zárukou ekonomického úspěchu a jistoty, určitě však dává větší šanci.

Poznatky makroekonomie jsou nezbytné pro tvorbu hospodářské politiky vlády. Empirické poznání, tzn. poznání vycházející z praxe, byť je také důležité, není dostatečným základem pro volbu optimálních metod a nástrojů, jimiž vláda ovlivňuje hospodářský život země.

Významným krokem k systematickému využívání poznatků makroekonomie se stalo vytváření nejrůznějších ekonomických poradních orgánů, jejichž posláním je příprava kvalifikovaných doporučení hlavám států, vládám, jednotlivým ministrům a dalším hospodářskopolitickým autoritám. Bylo by ideální, kdyby poradní týmy byly složeny z expertů bez zájmového propojení se soukromými podnikatelskými subjekty a politickými stranami. V čisté podobě se to asi nedá v žádné reálné společnosti očekávat. Za prvního státníka, který oficiálně využíval služeb „brain trustu“ (mozkového trustu), je považován americký prezident F. D. Roosevelt, který ve 30. letech 20. století vytvořil Radu ekonomických poradců prezidenta. Nejrůznější „rady moudrých“ pak vznikaly v dalších zemích, například v Německu založil kancléř L. Erhard Radu ekonomických znalců.[9] V České republice je takovým poradním orgánem Národní ekonomická rada vlády (NERV).

Zdůrazňujeme-li úzkou vazbu mezi teoretickou ekonomií a hospodářkou politikou, neztrácíme zároveň ze zřetele rozdíl mezi nimi. Praktická hospodářská politika se utváří v prostředí politických stran soupeřících o přízeň veřejného mínění a tím také voličů. V těchto podmínkách se často poznatky ekonomie dostávají do pozadí a upřednostňovány jsou krátkodobé cíle, jejichž splnění může napomoci k volebním vítězstvím.

Makroekonomické poznatky nejsou důležité jen pro profesionální makroekonomy, ale i pro podnikatele a manažery v nejrůznějších oborech produkce. Vezměme jako příklad působení ekonomického cyklu, tzn. střídání fází poklesu a vzestupu. Není pochyb o tom, že výkyvy v produktu ekonomiky, zaměstnanosti a mzdách ovlivňují výsledky činnosti spořitelen, objem a strukturu poptávky po potravinách, textiliích, obuvi, návštěvnost divadel a restaurací, využívání služeb cestovních kanceláří apod. Stěží lze provádět marketing bez přihlédnutí k vývoji makroekonomického prostředí.

Výše uvedenými poznámkami jsme chtěli naznačit a zdůraznit smysl makroekonomických znalostí a tak vyvolat, případně posílit zájem o studium makroekonomie. Výsledky studia posilovaného vnitřní motivací a zaujetím jsou mnohem lepší, než když studium probíhá jen pod tlakem poznané nutnosti. Budete-li ke studiu přistupovat se zájmem, pocítíte dodatečnou sílu, která vám bude pomáhat a zvyšovat efektivnost studia.

1.2Neoklasická a keynesovská makroekonomie – rozpor, který vás bude provázet

Výuku a studium makroekonomie prolíná kontroverze mezi neoklasickým a keynesovským přístupem k makroekonomickým problémům. Pokusíme se naznačit alespoň podstatu rozdílnosti v pohledech obou směrů ekonomického myšlení.

1.2.1Neoklasická ekonomie

Neoklasická ekonomie navázala na ekonomii klasickou.

Klasická ekonomie má své základy v učení slavného skotského ekonoma Adama Smithe (1723–1790). V roce 1776 Smith publikoval svou práci Pojednání o podstatě a původu bohatství národů, v níž vyslovil svou myšlenku o „neviditelné ruce“. Jádro této myšlenky lze vyjádřit zhruba následovně: Existuje-li volný trh a chová-li se každý jednotlivec v souladu se svými ekonomickými zájmy, bude ekonomika jako celek dobře fungovat. Miliony nezávisle činěných ekonomických rozhodnutí povedou díky koordinační funkci „neviditelné ruky“ trhu k nezamýšlenému cíli – obecné prosperitě.

Mají-li trhy výrobků a služeb a trhy výrobních faktorů být skutečně volné, nesmí být deformovány zásahy vlády (státu). Ceny (včetně cen výrobních faktorů, například mezd) se musí dostatečně rychle přizpůsobovat, aby byly schopné „čistit“ příslušné trhy, tzn. utvářet na nich rovnováhu mezi nabízenými a požadovanými kvantitami. Pružnost cen je zde ústředním předpokladem, neboť v tržním systému plní změny cen úlohu signálů, koordinujících akce ekonomických subjektů.

Klasický přístup je tak založen na dvou výchozích předpokladech:

a)lidé sledují svůj ekonomický zájem;[10]

b)ceny (i mzda a také úroková míra a renta jsou cenou) svým pohybem zajišťují neustálé obnovování rovnováhy na trzích.

Z uvedených předpokladů vyplývá, že v ekonomice regulované „neviditelnou rukou“ trhu by měla vláda hrát jen minimální roli. Zde pak platí slova T. Jeffersona, třetího prezidenta Spojených států: „Nejlepší vláda je ta, která nejméně vládne.“

S úlohou státu (vlády) se však počítá při poskytování služeb, jež se svou povahou vymykají tržní regulaci, dále při vytváření právního rámce tržní ekonomiky a při vynucování dodržování stanovených pravidel a také při zajišťování obrany země.

Neoklasická ekonomie má své počátky v období kolem roce 1870, kdy na scénu ekonomické vědy vstoupila marginalistická teorie se svými koncepty „mezní užitečnost“ a „mezní efektivita“. Zakladatelé neoklasické školy v ekonomii navázali na poznatkové dědictví školy klasické, avšak hodnotu statků pojímali odlišně od klasiků. Pracovní teorii hodnoty nahradili novou teorií marginalistickou, dle níž je hodnota statků dána jejich užitečností a vzácností.[11] Přívlastek „neoklasická“ má vyjadřovat skutečnost, že aplikace poznatků o marginálních veličinách v analýze volnokonkurenčních trhů znamenala posun a další rozvinutí odkazu klasických ekonomů, jakými byli A. Smith, D. Ricardo a J. S. Mill.

Výklad neoklasických přístupů k jednotlivým makroekonomickým problémům je obsažen v dalších kapitolách. Zde jen předběžně a obecně konstatujme, že neoklasická makroekonomie klade důraz na liberalizaci ekonomiky v zájmu konkurenčního prostředí, dále na omezení vládní intervence v duchu teze „více trhu, méně státu“ a na nabídkovou stranu ekonomiky. Předpokládá, že tržní ekonomika má schopnost seberegulace.

1.2.2Keynesovská ekonomie

Vznik keynesovské ekonomie je spjat s knihou anglického ekonoma Johna Maynarda Keynese Obecná teorie zaměstnanosti, úroku a peněz. Keynesova kniha byla vydána krátce po Velké depresi, nebo – jak se u nás kdysi říkalo – Velké světové hospodářské krizi. Vysoká nezaměstnanost, nevyužité výrobní kapacity, zhroucení mezinárodního obchodu a s tím vším spjatý pokles životní úrovně, to byly rysy charakterizující většinu tehdejších ekonomik. Vyvstala potřeba nové ekonomické teorie, neboť převládalo přesvědčení, že „neviditelná ruka“ trhu selhala a že klasická teorie neodpovídá ekonomické skutečnosti. Tuto teorii poskytl právě J. M. Keynes (1883–1946). Keynes interpretoval fungování rozvinuté tržní ekonomiky způsobem, jenž se lišil od interpretace neoklasické, která dosud převládala. Nepředpokládal pružnost cen (včetně mezd) a v důsledku toho ani samoregulační schopnost ekonomiky. Zcela logicky pak dospěl k nutnosti vládní intervence do hospodářství, která měla doplňovat selhávající tržní regulační mechanismus.

1.2.3Další vývoj kontroverze mezi neoklasickou a keynesovskou teorií

Keynesův, resp. keynesovský přístup se stal dominantní makroekonomickou teorií a hospodářskou politikou na několik desetiletí, až do počátku 70. let 20. století. Zdálo se, že vláda skutečně může povzbuzovat zaměstnanost a ekonomický růst, aniž přitom vyvolává silnější inflační tlaky.

Sedmdesátá léta minulého století však poněkud změnila ekonomickou situaci prakticky všech vyspělých zemí. Tradiční keynesovská doporučení začala selhávat a docházelo ke zpomalení nebo zastavení ekonomického růstu, k vysoké nezaměstnanosti – to vše současně s inflací. Stejně jako Velká deprese 30. let snížila důvěryhodnost neoklasické teorie, snížily ekonomické těžkosti let sedmdesátých důvěryhodnost teorie keynesovské. Do popředí mezi směry světového ekonomického myšlení a hospodářské politiky se dostala modernizovaná verze neoklasické teorie, aniž se však její pozice stala tak silně dominantní, jako tomu bylo u keynesovské teorie ve 40. až 60. letech. Neoklasická makroekonomie je rozvíjena v podobě několika teoretických koncepcí, z nichž nejznámější jsou monetarismus, ekonomie strany nabídky a nová klasická makroekonomie.

Ani keynesovská ekonomie neustrnula u učení svého zakladatele a vyvíjela se v podobě neokeynesovské a postkeynesovské teorie. Postupně se prosadila tendence k propojování některých keynesovských makroekonomických přístupů s neoklasickou teorií, čímž získávala modernizovaná keynesovská ekonomie mikroekonomický základ, který byl původně doménou neoklasiky.

Oba hlavní směry ekonomického myšlení mají stále vliv na hospodářskou politiku a je účelné, abyste se s nimi seznámili. Ani v ekonomii není dobré, když je jeden myšlenkový směr představován jako jedině správný. Naopak je zapotřebí přemýšlet a srovnávat a hlavně studovat a vytvářet si vlastní stanoviska.

Střet obou protikladných ekonomických koncepcí není zdaleka jen akademickou záležitostí, neboť poznamenává i reálné politické a ekonomické prostředí, v němž žijeme. Pokud se alespoň trochu zajímáme o to, co se kolem nás děje, nemůžeme nezaznamenat střet názorů zastánců liberální ekonomie, zdůrazňujících regulační funkci trhu, s názory zastánců silnější role vlády. Naše masmédia jsou plná komentářů a diskusí, v nichž jsou kontrastována stanoviska vzešlá z liberálního zázemí a stanoviska intervencionistická. Také v naší politické struktuře jsou zastoupeny strany, které se výrazně liší, pokud jde o intenzitu a formy vládních zásahů do ekonomického života. Studium makroekonomie napomáhá hlouběji porozumět nejen ekonomické skutečnosti, ale i odrazu této skutečnosti v ekonomické ideologii, která nás, někdy i proti naší vůli, obklopuje.

Abychom svět teoretické ekonomie příliš nezužovali, dodejme, že vedle ekonomie hlavního proudu existuje ekonomie označovaná jako heterodoxní, představovaná řadou ekonomických koncepcí, které se metodami svého zkoumání a akcenty liší od hlavního proudu a jež se vůči němu kriticky vymezují. Mezi heterodoxní[12] směry bývá řazena zejména evoluční ekonomie, feministická ekonomie, neomarxistická ekonomie a některé další, z nichž připomínáme především ekonomii institucionální, jejíž vliv na soudobé ekonomické myšlení je stále silnější.

Možná, že se vám bude vnucovat otázka, jak to vlastně je, proč se ekonomové neshodnou v názoru na tvar té či oné křivky, na směr ekonomické reakce na určitý podnět nebo na způsob ekonomického chování v určitých podmínkách. Ekonomové skutečně získali nedobrou reputaci lidí, kteří se nemohou na ničem shodnout, a tato pověst se již stala součástí ekonomického folklóru. Tak se například říká, že od pěti ekonomů uslyšíte šest rozdílných odpovědí. Takové hodnocení naší profese je přehnané a je způsobeno tím, že nesouhlas mezi profesionálními ekonomy má mnohem větší publicitu než nesouhlas mezi odborníky v jiných profesích. Názorová rozdílnost zde však existuje a jednou z jejích příčin je skutečnost, že ekonomové na rozdíl od odborníků v přírodních a technických vědách nemají k dispozici laboratoře, poloprovozy či jiná experimentální zařízení, ve kterých by si tvar té či oné křivky nebo některé důležité hypotézy přímo ověřili, aby získali jednoznačné výsledky. Určitou pomoc jim poskytuje jen ekonomická statistika.

Názorová rozdílnost souvisí také se samotnou podstatou ekonomie jako vědy společenské a s charakterem jejích zákonů. Ten je stochastický, tzn. pravděpodobnostní. Důležitou úlohu v ekonomickém rozhodování hrají obtížně kvantifikovatelné a předvídatelné faktory, jež jsou přirozenou součástí lidského života.

1.3Makroekonomie a hospodářské krize

V období časově ohraničeném zhruba roky 2008–2009 prošlo světové hospodářství závažnou krizí, která byla jeho největší poruchou od Velké deprese (1929–1933).[13] Pokrizové oživování ekonomik bylo narušeno koronavirovou pandemií se silným nepříznivým průmětem do hospodářského života mnoha zemí. Pokud chápeme ekonomickou krizi jako náhlé a prudké ochabnutí ekonomické aktivity země, můžeme také hospodářskou poruchu vyvolanou koronavirovou pandemií považovat za krizi.

Odstraňování ekonomických následků koronavirové pandemie bylo a zatím stále je ztěžováno narušením mezinárodních obchodních a výrobních propojení. O problémech s dodávkami surovin a komponentů a také s růstem cen výrobních vstupů čteme a slyšíme každý den. I tak rozpačitou pokrizovou rekonvalescenci velmi nepříznivě zasáhl válečný konflikt na Ukrajině.

Ekonomika je evolučním organizmem a ekonomie společenskou vědou, která na nové jevy a na nová zjištění v hospodářském životě musí reagovat. Musí tak činit, má-li být užitečná při předcházení dalších hospodářských propadů. Platí totiž dnes tak často citovaný, ale bohužel málo respektovaný výrok amerického filozofa G. Santayany (1863–1952): „Kdo si nepamatuje lekce z historie, bude si je muset zopakovat.“[14] A hospodářské krize takovými lekcemi zejména pro ekonomy jsou.

Projevem snahy poučit se jsou četné analýzy příčin, průběhu a důsledků světové finanční a hospodářské krize. V souvislosti s nimi dokonce vstoupil do ekonomického pojmosloví termín „krizová ekonomie“.[15] Je bohužel pravděpodobné, že v budoucnu najde dlouhodobější uplatnění vzhledem k tomu, že nejrůznějších rušivých impulsů zasahujících buď celé světové hospodářství, nebo jednotlivé národní ekonomiky přibývá.

Diskuse o krizové ekonomice nebude ještě dlouho ukončena. Budou probíhat ostré debaty zejména mezi makroekonomy keynesovského a neoklasického zaměření. Koneckonců pokrok v teoretické ekonomii je zpravidla důsledkem diskusí o praktických problémech.[16]

Nicméně již nyní je zřejmé, že kritická stanoviska směřují převážně k teoriím a teoretikům, kteří příliš jednostranně prosazovali deregulaci ve všech oblastech, zejména ve sféře finančních trhů. Hlavní směr kritiky však nesměřuje ani tak k makroekonomické teorii, jako spíše k makroekonomickému managementu, který zejména v nejvlivnějších ekonomikách a organizacích hospodářskou politiku uskutečňoval, přičemž ignoroval ověřený poznatkový fond makroekonomie. Kritizována je i volba metod a nástrojů použitých v předkrizové i postkrizové hospodářské politice.

S pokusy revidovat samotné základní téze makroekonomie se setkáváme jen u některých povrchních publicistů, ale někdy také u autorů, jejichž teoretickým zázemím jsou heterodoxní teorie, které se vůči ekonomii „hlavního proudu“ vymezují trvale.

V současné době je z makroekonomického hlediska nejzávažnějším problémem většiny zemí rychlá inflace a nebezpečí jejího zvrhnutí ve stagflaci. Při stagflaci (což by byl problém ještě závažnější) jde o propojení inflace s nulovým „růstem“ hrubého domácího produktu, tzn. se stagnací, a s vysokou nezaměstnaností. V případě, že hrubý domácí produkt v takové situaci dokonce klesá, jde o slumpflaci.

Stručným připomenutím z hlediska makroekonomie nejzávažnějších hospodářských dějů v posledních zhruba patnácti letech jsme chtěli, byť zatím bez hlubšího rozboru, charakterizovat dobu, která předcházela vašemu vstupu do studia makroekonomie.

Nedávnou finanční a hospodářskou krizi můžeme považovat za výukovou látku, jejíž studium nám umožní podobné události předvídat, a co je neméně důležité, vyvarovat se jich.[17]

Přes všechny těžkosti, které období dramatických ekonomických dějů přináší, je takové období pro makroekonomii obdobím mimořádně zajímavým a pro studující, které makroekonomie zaujme, také představuje výzvu.

Důležité pojmy

makroekonomie • mikroekonomické základy makroekonomie • klasická ekonomie • neoklasická ekonomie • velká deprese • keynesovská makroekonomie

Kontrolní otázky

1.Co je předmětem studia v makroekonomii?

2.K čemu je makroekonomie potřebná?

3.Co je typické pro neoklasickou makroekonomii?

4.Co je typické pro keynesovskou makroekonomii?

5.Které ekonomické teorie označujeme jako „heterodoxní“?

[3] Označení mikroekonomie a makroekonomie vychází z řeckých slov mikros a makros, která znamenají „malý“ a „velký“.

[4] Engliš, K.: Soustava národního hospodářství. Praha. Melantrich 1938, sv. I, s. 107.

[5] Frisch, R.: Propagation Problems and Impulse Problems in Dynamic Economics. In: R. Frisch (ed.): Economic Essays in Honor of Gustav Cassel. London. Allen&Unwin 1933.

[6] McCandless jr. G. T.: Macroeconomic Theory. Englewood Cliffs. Prentice Hall International Editions 1991, s. 2.

[7] „Mezo“ – z řeckého mesos – středo, mezi. Termín „mezoekonomie“ poprvé použil Stuart Holland v roce 1975.

[8] J. Tobin v rozhovoru s prof. Parkinem. In: Parkin, M.: Economics. Reading, Massachussets etc. Addison Wesley Publishing Company 1990, s. 564.

[9] Vytváření poradních orgánů lze vysvětlit určitým odtržením odborných znalostí od politického rozhodování. Jde vlastně o vztah mezi „poznáním“ (věcnými znalostmi) a „zájmy“ (politickým rozhodováním), který hraje velkou roli v soudobém pozitivismu. Předpokládá se zde určitá dichotomie mezi odborníky (znalci), disponujícími teoretickými (čistými) znalostmi bez hodnotových ideologických a politických soudů, na jedné straně a politickými institucemi, kde vládnou systémy preferencí, hodnotové stupnice a volebně-taktické manévrování, na straně druhé.

[10] Vyhněme se zjednodušenému pojetí tohoto ekonomického individualismu. V normálně fungující tržní ekonomice totiž ekonomický subjekt právě proto, že sleduje svůj ekonomický zájem, musí brát v úvahu potřeby a zájmy jiných subjektů. Jinak by svůj ekonomický zájem nenaplnil.

[11] Pracovní teorie hodnoty předpokládala, že hodnota statku je dána společensky nutným množstvím práce, kterou je třeba vynaložit na jeho výrobu.

[12] Heterodoxní – odchylující se od pravé víry.

[13] Krize z let 2008–2009 bývá nejčastěji nazývána Světovou finanční a hospodářskou krizí. Pojmenování není zatím ustáleno. Někdy bývá označována jako „Velká recese“, což by asi bylo z hlediska úspory papíru a tiskařské černě racionálnější, nikoli však zcela v souladu s odborným vymezením fází ekonomického cyklu.

[14] The Life of Reason. Great Ideas of Western Man. 1905.

[15] Roubini, N., Mihm, S.: Krizová ekonomie. Budoucnost finančnictví v kostce. Praha. Grada Publishing 2011.

[16] Morgan, E. V.: A History of Money. Baltimore, Maryland. Penguin Books 1965, s. 177.

[17] Roubini, N., Mihm, S. (2011, s. 9)

Část A

Produkt ekonomiky – jeho měření a determinace

2.Produkt ekonomiky ajeho měření

„Ještě nikdo neviděl, nedotkl se, necítil ani nejedl jednotku národního produktu –je to však abstrakce, na níž je budována makroekonomická analýza.“

William J. Baumol[18]

Všechny přemýšlející občany zajímá, jak se daří národnímu hospodářství, jehož jsou součástí. Je to přirozené, neboť jejich žití ataké žití jejich rodin vté či oné míře souvisí se situací celé národní ekonomiky. Na výkonu ekonomiky závisí výše mezd istarobních ainvalidních důchodů, jistota zaměstnání, výše dividend zakcií izisků zpodnikání. Také úroveň péče oživotní prostředí akvalita silniční sítě závisí na výkonu národního hospodářství. Ať již přímo nebo zprostředkovaně je výkonností národního hospodářství ovlivňována většina složek životní úrovně občanů.

Ovýkon národního hospodářství se rovněž zajímají instituce, jejichž posláním je podporovat ekonomický růst aekonomickou stabilitu země. Informace ofungování ekonomiky jsou podkladem pro rozhodování ozpůsobu amíře ovlivňování hospodářského života, například měnového kurzu, úrokové míry adaňových sazeb. Také politiky zajímá stav avývoj hospodářství, neboť vdnešní době není, resp. by neměl být kritériem jejich úspěchu rozsah dobytého území či počet podmaněných cizinců, nýbrž růst ekonomiky. Prosperuje-li ekonomika, zvyšuje se naděje na jejich znovuzvolení, ocož jim zpravidla jde. Informace ovýkonu ekonomiky jsou nezbytné ipro podnikatele amanažery, neboť bez nich se jen obtížně rozhoduje osměru avelikosti investic, odruhu arozsahu produkce či ovelikosti zásob.

Je zřejmé, že informace oúrovni ekonomické aktivity země jsou potřebné. Vdnešní době je můžeme poměrně snadno získat ze statistických ročenek arůzných národohospodářských přehledů, stále častěji však iz denního tisku, internetu adalších sdělovacích prostředků.

Tato kapitola má ukázat způsoby, jakými se ekonomická aktivita měří, atím má umožnit čtenáři vlastní interpretaci nebo alespoň vlastní představu ovnitřním obsahu statistických údajů oekonomice. Ty jsou sice důležité isamy osobě, ale skutečný „život“ jim dává teprve makroekonomická analýza.

2.1Makroekonomické agregáty

Studium makroekonomie záměrně začínáme rozborem podstaty azpůsobů výpočtu makroekonomických agregátů, neboť bez jejich znalostí si lze makroekonomické uvažování stěží představit. Pomocí makroekonomických agregátů měříme celkový ekonomický výkon země.

Makroekonomickými agregáty rozumíme souhrnné národohospodářské veličiny, sjejichž pomocí se od počátku 30. let minulého století měří rozsah hospodářské činnosti jednotlivých zemí.[19] Dříve než přikročíme kvýkladu základních makroekonomických agregátů, bude účelné rozlišit stavové atokové veličiny.

Stavové veličiny měří ekonomickou veličinu, například množství peněz voběhu, počet pracovních sil vekonomice, objem úspor apod. vdaném časovém okamžiku.

Tokové veličiny jsou veličiny měřené za časové období. Vyjadřují změnu některé veličiny (například investic, důchodu) za jednotku času, například za rok.

Makroekonomické agregáty, jimiž se zde budeme zabývat, jsou veličinami tokovými, neboť měří produkci výrobků aslužeb za časovou jednotku. Jejich výpočet je velmi složitý, neboť vyjadřují výkon milionů hospodářských subjektů. Kapitola, kterou čtete, není přesným návodem kvýpočtu agregátů, nýbrž pouze prezentací teoretických přístupů kjejich konstrukci. Praktický výpočet agregátů je úkolem statistické služby, unás Českého statistického úřadu.

Nejpoužívanějšími makroekonomickými agregáty jsou:

•hrubý domácí produkt (HDP) – Gross Domestic Product (GDP),

•hrubý národní produkt (HNP) – Gross National Product (GNP),

•čistý domácí produkt – Net Domestic Product (NDP),

•čistý národní produkt – Net National Product (NNP).[20]

Vzhledem ktomu, že se nejčastěji setkáváme súdaji ohrubém domácím produktu (HDP), založíme výklad problematiky na tomto agregátu. Neopomeneme však vysvětlit, jak se HDP liší od zbývajících tří ukazatelů.

Hrubý domácí produkt (HDP, GDP) je součtem peněžních hodnot finálních (konečných) výrobků aslužeb, vyprodukovaných během jednoho roku výrobními faktory alokovanými (umístěnými) vdané zemi (bez ohledu na to, kdo tyto faktory vlastní).

Proveďme nyní rozbor definice:

•Každý účastník běžného ekonomického života ví, že produkční aktivita ekonomiky je velmi rozmanitá aže kjejím výsledkům patří jak ocelové roury amikročipy, tak ikukuřice ahovězí maso, protitanková děla idětské hračky, pasti na myši ibaletní představení, stříhání vlasů iknihy. Snadno si představíme, že sčítat tak rozdílné produkty vjejich naturální, tzn. fyzické podobě, není možné. Můžeme však sčítat jejich hodnoty pomoci cen, přičemž ceny jsou vyjádřeny vpenězích. Proto vdefinici hovoříme openěžních hodnotách. Předpokládáme, že cena statku, který byl koupen, odráží hodnotu tohoto statku pro spotřebitele. HDP proto chápeme jako součet hodnot vytvořené produkce, přičemž hodnota produkce je dána součinem její kvantity aceny.

Vsouvislosti sdalším postupem ve výkladu dodejme, že součástí cen, vnichž je produkce do HDP zahrnována, jsou nepřímé daně, tzn. daň zpřidané hodnoty, resp. spotřební daň.

•Do výpočtu HDP nezahrnujeme meziprodukty (polotovary), neboť by docházelo kjejich několikanásobnému započtení. Představme si například hodnotu oceli používané kvýrobě automobilů. Kdyby byla do HDP započtena jako produkt ocelárny, pak znovu jako plech dodávaný válcovnou automobilce anakonec jako automobil samotný, byla by ve výsledném agregátu započtena třikrát. Anebo si představme dřevo, jakožto produkt lesního závodu, desky, jakožto produkt pily, anábytek, jakožto produkt nábytkářského podniku. Také zde by došlo kfiktivnímu zvětšování hodnoty výsledného ukazatele. Abychom se opakovanému započítávání hodnoty vyhnuli, zahrnujeme do hodnoty HDP jen hodnotu konečných (finálních) statků.

Někdy může být určení, zda je statek finálním, či nikoli, složitější. Tak například vytěžené uhlí: Je-li používáno kvytápění bytu či rodinného domku, jde ofinální statek. Je-li však určeno pro výrobu metalurgického koksu nebo elektrické energie, jde opolotovar. Jiný příklad: Kupuje-li dopisní obálky firma pro svou potřebu, jde ojeden ze „vstupů“ do výroby. Jakmile však kupuje obálky domácnost, jde ospotřebu aobálky jsou finálním statkem.

•Při myšlenkovém rozboru definice může vyvstávat pochybnost vsouvislosti spřívlastkem „finální“ uinvestičních statků. Obvykle za finální statky považujeme spotřební zboží nakupované domácnostmi. Takové statky, jako jsou buldozery aválcovací stolice, nejsou určeny ke konečné spotřebě av tomto smyslu nejsou finálními statky vpravém slova smyslu. Zde je finalita pojímána jako finalita zhlediska firmy; firma kupuje investiční statek pro svou výrobní spotřebu.

•Včeském prostředí, vněmž se po několik desetiletí do makroekonomických agregátů zahrnovaly jen materiální užitné hodnoty, je účelné připomenout, že součástí HDP jsou jak produkty materiální, tak inemateriální povahy, tzn. jak hmotné výrobky, tak islužby. Produktem jsou proto nejen chytré telefony apočítače, chléb amáslo, ale také divadelní představení, ošetření vnemocnici, právní pomoc aúklid města. Zatímco výrobky jsou produktem primární sféry (zemědělství, lesnictví, těžba, rybníkářství, lov) či sekundární sféry (zpracovatelský průmysl), jsou služby produktem sféry terciární.

•Produkční aktivita je vzásadě nepřetržitá, kontinuální. Nezačíná na Nový rok anekončí Silvestrem, byť by se tak někdy zprůběhu silvestrovských oslav dalo usuzovat. Má-li společnost žít, musí spotřebovávat. Amá-li spotřebovávat, musí vyrábět. Abychom však kontinuální produkční aktivitu mohli pro potřeby měření nějak „uchopit“, musíme vymezit období, vjehož rámci pak můžeme rozsah aktivity změřit. Takovým obdobím je kalendářní rok.

•Do HDP zahrnujeme jen výrobky aslužby vyprodukované vdaném roce. To znamená, že hodnoty jiných statků, byť se snimi vdaném roce obchoduje, musí být vyloučeny. Do HDP daného roku proto nezapočítáváme hodnotu „ojetého“ auta vyrobeného vněkterém zpředcházejících roků, byť bylo vdaném roce prodáno akoupeno. Stejně tak nezapočítáváme hodnotu domu, který byl sice ve sledovaném roce prodán akoupen, avšak postaven byl vpředcházejících letech. Automobil Škoda Fabia nebo Octavia, prodaný vroce 2022, avšak vyrobený vroce 2021, je započten do HDP roku 2021. Výrobky vyprodukované, avšak neprodané vdaném roce představují změnu zásob hotové produkce ado HDP jsou započítávány jako součást investic, jak je ukázáno vdalším textu.

2.2Nominální areálný produkt

Hrubý domácí produkt je vpodstatě hodnotou produkce ekonomiky, kterou si můžeme představit jako součin množství jednotlivých produktů ajejich cen. Ceny se však mění. Lze si proto snadno představit situaci, kdy vypočítaný HDP roste, přičemž množství produkce zůstává stejné nebo dokonce klesá. Abychom odlišili růst množství vyprodukovaných výrobků aslužeb od růstu jejich cen, zavádíme do měření produkční aktivity rozlišení mezi nominálním areálným produktem.

Nominální HDP je vypočítán vběžných cenách, tzn. vcenách, které převládají na trhu vdobě, za kterou je HDP počítán.

Zpozorování každodenního ekonomického života víme, že se ceny mění, nejčastěji rostou. Předpokládejme například, že se ceny během roku zvýší vprůměru o10 %. To znamená, že HDP vypočítaný vtěchto cenách pro další rok bude o10 % vyšší, ato iv případě, kdy se množství vyprodukovaných výrobků aslužeb vůbec nezmění. Vidíme, že cenové změny snižují vypovídací schopnost nominálních makroekonomických agregátů aznemožňují jejich seriózní mezičasové (meziroční) srovnávání. Přesto mají nominální agregáty svůj význam, například při úvahách omnožství peněz potřebných pro plynulý koloběh vnárodním hospodářství. Zajímá-li nás však skutečná produkce vekonomice, musíme sledovat údaje oreálném HDP.

Reálný HDP je vypočítán ve stálých cenách, tzn. vcenách očištěných od změn. Stálými cenami rozumíme ceny toho období (roku), které stanovíme jako období výchozí, základní. Tak například stanovíme jako výchozí období rok 2010. Měříme-li pak hrubé domácí produkty vytvořené vdalších letech (2011, 2012 atd.) vcenách roku 2010, měříme je ve stálých cenách apovažujeme je za reálné produkty.

Zvelikosti reálných produktů vytvořených vjednotlivých letech můžeme usuzovat oskutečném ekonomickém růstu, nebo poklesu. Setkáváme-li se proto smakroekonomickými ukazateli, měli bychom se vždy zajímat oto, zda byly tyto ukazatele vypočítány ve stálých, anebo běžných cenách. Ukazatele vypočítané vběžných cenách, tzn. ukazatele nominální, odrážejí, jak již bylo řečeno, vedle změn fyzického objemu produkce izměny cenové, av tomto smyslu jsou zkreslující.

Reálný produkt můžeme vypočítat buď tak, že jeho složky, tzn. výrobky aslužby, oceníme stálými cenami, nebo tak, že nominální produkt daného období deflujeme, tzn. očistíme od inflačních vlivů.

Deflováním rozumíme převádění nominálních agregátů do reálných hodnot. Je to proces, vněmž hledáme reálnou hodnotu nějaké peněžní veličiny, vnašem případě nominálního HDP, tím, že ji dělíme cenovým indexem, který odráží změny cenové hladiny. Skonstrukcí cenového indexu se seznámíme až vsouvislosti směřením inflace.

Vnucuje se otázka, zda bychom neměli vpřípadě, kdy údaj onominálním produktu zbavujeme vlivu deflace (tzn. poklesu cenové hladiny oproti výchozímu – bazickému – roku), hovořit spíše o„inflování“. Na rozdíl od „deflování“, kdy eliminujeme vliv cenového nárůstu jakožto důsledku inflace, zde naopak zbavujeme nominální údaj ovliv cenového poklesu jakožto důsledku deflace. Vangličtině je termín to inflate přirozeným protějškem slovesa to deflate. Unás termín „inflovat“ není používán, neboť koneckonců jsme jej nepotřebovali. Deflace byla po řadu desetiletí výjimečným jevem. Vminulém desetiletí se situace změnila amíra inflace se přiblížila nulové hodnotě av některých zemích se dostala ido záporného, tzn. deflačního pásma. Tato zhlediska historie deflační epizoda je již minulostí, neboť se inflace vrátila, ato velmi razantně.

2.3Metody výpočtu hrubého domácího produktu

Kměření hrubého domácího produktu ekonomiky bývají používány tři metody, znichž každá vychází zjiného hlediska:

a)výdajová metoda,

b)důchodová (příjmová) metoda,

c)produkční (výrobní) metoda.

Nejdříve se pokusíme přiblížit výdajovou metodu.

2.3.1Výdajová metoda

Použijeme-li tuto metodu, měříme národohospodářský produkt nepřímo; mohli bychom říci „obchvatem“. Měříme jej totiž tak, že sečteme výdaje, které byly vynaloženy kjeho nakoupení, aze součtu pak usuzujeme ovelikosti produktu. Sečtením výdajů domácností, podniků, vlády azahraničních subjektů na nákup výrobků aslužeb vyprodukovaných vdané zemi vdaném roce získáme údaj ohodnotě celkového produktu ekonomiky. Podívejme se na jednotlivé složky celkových výdajů, jejichž strukturu vyjadřujeme formulí:

hrubý domácí produkt = C + I + G + NX

kde

C

je spotřeba domácností (consumption);

I

jsou hrubé soukromé investice (investment);

G

jsou výdaje vlády (státu) na nákup výrobků aslužeb (vláda – government);

NX

je čistý export (rozdíl mezi exportem X aimportem M, tzn. X – M).

Nyní kjednotlivým složkám blíže:

•Spotřební výdaje (C)

Domácnosti nakupují předměty dlouhodobé spotřeby (jejich „životnost“ je delší než jeden rok – například nábytek, automobily), předměty krátkodobé spotřeby (jsou spotřebovány během jednoho roku – například potraviny) aslužby (například zdravotní, vzdělávací).

•Investiční výdaje (I)

Investicemi zde rozumíme investice soukromé, tzn. investice soukromých podniků, firem. Tyto investice mají dva komponenty: investice fixní ainvestice vpodobě zásob.

–Fixními investicemi rozumíme nákup nových budov, strojů azařízení, to znamená kapitálových statků firmami.

–Investicemi vpodobě zásob rozumíme změny ve stavu zásob surovin, rozpracovaných výrobků ahotové produkce. To znamená, že udržuje-li firma své zásoby vprůběhu roku na stejné úrovni, jsou její investice vpodobě zásob nulové! Ačkoli se zahrnování zásob do investic může příčit naší vžité představě oinvesticích, je třeba jej akceptovat, neboť hraje velkou roli vrozboru národohospodářské rovnováhy. Jsou to právě změny vzásobách hotové produkce, které způsobují odklon skutečných investic od investic plánovaných (požadovaných, chtěných).

Souhrn všech investic představují hrubé investice – Ig (gross). Ty investice, které pouze nahrazují opotřebená výrobní zařízení abudovy (čili amortizaci), nazýváme investicemi restitučními (obnovovacími) aoznačujeme je Ir (restitution). Investice, jejichž cílem je rozšíření výrobní kapacity, nazýváme čistými (rozvojovými) – In (net).

Formalizovaně vyjádřeno:

Ig = Ir + In

Zhlediska ekonomického růstu jsou důležité zejména investice čisté, neboť právě ony umožňují zvětšovat produkční aparát ekonomiky avstřebávat nové poznatky výzkumu avývoje. Můžeme je vyjádřit vzorcem:

In = Ig – a

přičemž „a“ vyjadřuje amortizaci, jejímž účetním výrazem jsou odpisy. Připomeňme, že opotřebovávání může mít fyzickou podobu (mechanické opotřebování například třením, hnitím, korozí) – pak hovoříme ofyzickém opotřebení. Jiným typem opotřebovávání je opotřebovávání morální, které je způsobeno zastaráváním kapitálových statků vdůsledku vědeckotechnického pokroku.

Do investic nezapočítáváme nákup akcií aobligací, byť finanční ekonomie vtéto souvislosti hovoří oinvesticích. Nákupem cenných papírů se mění struktura portfolií avlastnictví aktiv, nepřibývá však žádná nová výrobní kapacita.

Dostali jsme se kmístu, kde je třeba rozlišit hrubý ačistý domácí produkt.

Vteorii je věc poměrně jednoduchá: Zahrnujeme-li do výpočtu agregátu celkové, tzn. hrubé investice (Ig), bude výsledkem hrubý domácí produkt. Zahrneme-li do výpočtu jen čisté investice (In), bude výsledkem čistý domácí produkt.

Ještě jednou jinými slovy: Hrubý domácí produkt se liší od čistého domácího produktu tím, že na rozdíl od čistého domácího produktu zahrnuje iobnovovací investice (amortizaci). To znamená, že HDP ačistý domácí produkt se od sebe liší jen velikostí obnovovacích investic, resp. amortizace.[21]

Ve statistické praxi bývá velmi obtížné, pokud je to vůbec možné, odlišit čistou arestituční (obnovovací) investici. Představme si třeba situaci, kdy nějaká firma nahrazuje starý obráběcí stroj novým, avšak nový je výrazně výkonnější. Čili akt obnovy aakt rozšíření jsou propojeny aje obtížné je kvantitativně separovat. Právě vdůsledku těchto praktických potíží se zpravidla setkáváme s„hrubými“ agregáty, tzn. sHDP aHNP, které obsahují hrubé investice.

•Výdaje vlády na nákup výrobků aslužeb (G)

Vláda (stát) nakupuje nejrůznější výrobky aslužby. Nakupuje například zbraně pro armádu, zařízení pro státní školy, budovy pro státní instituce, služby lékařů ve státních nemocnicích, služby armádních důstojníků aučitelů ve státních školách apod. Všimněme si, že investice realizované vládou, čili státní investice, jsou započítávány do výdajů vlády (G) anikoli do soukromých investičních výdajů (I).

Vsouvislosti sněkterými službami (například ve státní správě, armádě, soudnictví) vyvstává závažný problém: Uvedli jsme, že kvyjádření hodnoty vyprodukovaných statků jsou používány tržní ceny těchto statků. Jak však budou oceňovány služby, které nemají tržní podobu, které neprocházejí trhem? Hodnota této netržní produkce je do HDP započítávána ve výši „výrobních“ nákladů vynaložených na tyto služby. Tak například hodnota služeb státního školství, justice nebo státní správy je dána výší odměn „výrobním“ faktorům vtěchto odvětvích. Ty služby, které jsou poskytovány státem, ale zároveň isoukromými poskytovateli na trhu, mohou být oceňovány stínovými cenami, tzn. cenami, za které jsou tyto služby prodávány akupovány soukromými subjekty na trhu.

Do vládních výdajů nezahrnujeme při výpočtu HDP transferové platby. Transferové platby představují takové výdaje státu, jejichž smyslem není nákup výrobků aslužeb pro potřeby vlády, nýbrž podpora některých subjektů vpodobě důchodů (starobních, invalidních, vdovských, sirotčích), studentských stipendií, podpor vnezaměstnanosti ajiných sociálních dávek. Transferovými platbami je ipřípadná podpora firem formou nejrůznějších subvencí. Typickým rysem „transferů“, jak někdy bývají transferové platby zkráceně nazývány, je skutečnost, že jejich příjemci neposkytují plátci žádné výrobky či služby. Vtomto smyslu jde ojednostranné platby, nikoli směnu.[22] Zdrojem „transferů“ jsou především příjmy státu zdaní, aproto jsou transferové platby nástrojem přerozdělení národního důchodu. Převádějí (převod – transfer) část důchodu zjednoho místa ekonomiky na jiné.

Tím, že výši transferových plateb do výpočtu HDP nezahrnujeme, jejich hodnota ze statistiky HDP nevypadává, neboť se projeví ve složce „C“ jakožto výdaje na nákup spotřebních statků, případně jako součást „I“.

•Čistý export – NX

Měříme-li hrubý domácí produkt země prostřednictvím výdajů na nákup tohoto produktu, nemůžeme opomenout výdaje zahraničních subjektů – občanů, firem avlád. Bez nich by byl náš výpočet neúplný. Ve statistické praxi postupujeme tak, že do HDP započteme hodnotový objem exportu (vývozu) výrobků aslužeb. Zde se však dostáváme kdalšímu problému: Také některé výdaje našich domácností, firem apřípadně ivlády směřovaly na nákup zahraničního zboží, ať již hmotného, či nehmotného, azapočítávat je do HDP by znamenalo jeho umělé nadhodnocování. Proto hodnotu importovaných (dovezených) výrobků aslužeb, tzn. hodnotu importu, odečítáme od hodnoty exportu, abychom získali veličinu, vyjadřující čistý vliv zahraničního ekonomického prostředí na výši HDP dané země.

Vyjádřeno vsymbolech:

NX = X – M

Výsledná hodnota NX čili čistý export může být kladná nebo záporná vzávislosti na vztahu hodnoty celkového exportu aimportu. Je-li hodnota vývozu výrobků aslužeb vyšší než hodnota jejich dovozu, dochází ke zvýšení HDP. Je-li hodnota vývozu výrobků aslužeb nižší než hodnota jejich dovozu, má NX zápornou hodnotu, která HDP snižuje.[23]

Ve statistické praxi je oddělování exportní aimportní složky HDP velmi obtížné, neboť například při mezinárodní výrobní kooperaci jsou součástí exportovaných výrobků také importované komponenty. Obtížně se také měří či spíše odhaduje hodnotový objem spotřeby (včetně nákupů) českých turistů vzahraničí. Podobně je tomu iu spotřeby anákupů zahraničních turistů vČesku. Komplikací spojených sekonomickou internacionalizací je však mnohem více.

2.3.2Důchodová (příjmová) metoda

Nejdříve kfilozofii této metody. Při použití výdajové metody kvýpočtu HDP jsme vycházeli zvýdajů činěných ekonomickými subjekty na nákup vyprodukovaných výrobků aslužeb. Při použití metody důchodové vycházíme zdůchodů (příjmů) ekonomických subjektů, které jim plynou za poskytnutí služeb výrobních faktorů, jež tyto subjekty vlastní akteré jsou kprodukci výrobků aslužeb nezbytné.[24]

Vzásadě je důchodová metoda výpočtu HDP založena na součtu důchodů (příjmů) plynoucích zvlastnictví výrobních faktorů, jež byly na tvorbu HDP použity. Tyto důchody mají podobu:

•mezd (hrubé mzdy plus další náklady firem na práci, včetně příspěvků na sociální azdravotní pojištění), které platí firmy;

•úroků (čisté úroky, tzn. rozdíl mezi úroky, které získají domácnosti avláda, aúroky, které domácnosti avláda zaplatí jiným subjektům);

•zisků (hrubý zisk firem, který se člení na dividendy akcionářů, nerozdělené zisky adaň ze zisku);

•renty (důchody plynoucí domácnostem zvlastnictví půdy anemovitostí)[25];

•příjmů ze samozaměstnání (všechny formy příjmů samostatně podnikajících osob – živnostníků, rolníků apod.)[26].

Součet všech důchodů plynoucích ze služeb výrobních faktorů nazýváme čistý domácí důchod:

čistý domácí důchod = mzdy + úroky + zisky + renty + příjmy ze samozaměstnání

Čistý domácí důchod je menší než hrubý domácí produkt. Proč? Abychom pochopili, proč tomu tak je, představme si, že zaplatíte 400 000 Kč za nový automobil. To je cena automobilu as touto cenou pracujeme, použijeme-li kvýpočtu HDP výdajovou metodu. Celá tato částka, tj. oněch 400 000 Kč, se však nestává důchodem vlastníků výrobních faktorů, jež se na produkci auta podílely. Proč?

Část ceny je tvořena daní, kterou musí prodejce odvést do státního rozpočtu. Daně, které jsou součástí ceny statků, nazýváme daněmi nepřímými, na rozdíl od daní přímých, které jsou snímány přímo zdůchodu. Knepřímým daním patří vČR daň zpřidané hodnoty adaň spotřební, kpřímým daním například daň zpříjmů fyzických osob adaň zpříjmů právnických osob atd.

Další část ceny připadá na obnovu zařízení, které bylo použito kvýrobě automobilu akteré se během výrobního procesu opotřebovávalo. Jak již víme, nazýváme proces opotřebovávání fixního kapitálu, atudíž proces snižování jeho hodnoty (tzv. odepisování) amortizací. Postupně amortizované (odepisované) zařízení musí být po určité době nahrazeno novým. Kupuje se za prostředky zamortizačního fondu, vněmž se postupně shromažďují částky odpovídající příslušnému opotřebení ajež jsou součástí ceny.

Co zpříkladu vyplývá? Souhrn důchodů (příjmů) je nižší než HDP, neboť podoby příjmů vlastníků výrobních faktorů nenabývá ta část HDP, která je odčerpávána vpodobě nepřímých daní do státního rozpočtu ado amortizačních fondů. Při výpočtu HDP důchodovou (příjmovou) metodou proto musíme kčistému domácímu důchodu přičítat:

a)nepřímé daně,

b)amortizaci.

To jsou totiž položky, které nám při pouhém součtu důchodů ze zorného pole vypadly. Znamená to, že:

hrubý domácí produkt = čistý domácí důchod + nepřímé daně + amortizace

Vsouladu stím, co jsme uvedli vsouvislosti svysvětlováním investičního komponentu výdajové metody, můžeme také napsat, že:

čistý domácí produkt = čistý domácí důchod + nepřímé daně, anebo

čistý domácí produkt = hrubý domácí produkt – amortizace

Dopřesnění vynucené existencí nepřímých daní aamortizace nemění základní logiku rovnosti HDP vypočítaného důchodovou avýdajovou metodou: Vzásadě jsou důchody vlastníků výrobních faktorů, jež produkt vytvořily, stejnou částkou, která byla jinými subjekty vynaložena na nákup tohoto produktu.

2.3.3Produkční (výrobní) metoda

Máme-li se seznámit spodstatou této metody výpočtu celkového produktu, musíme si nejdříve osvojit pojem „hodnota přidaná zpracováním“, případně jeho synonymum „přidaná hodnota“.

Přidaná hodnota je hodnota, kterou jednotliví výrobci postupně vprůběhu výrobního procesu přidávají svým úsilím khodnotě nakupovaných surovin, polotovarů aslužeb. Pro ekonoma není produkce statku ukončena, dokud se produkt nedostane ke spotřebiteli. Proto do hodnoty produktu započítáváme hodnotu přidanou všemi články výrobního řetězce. Představme si například výrobu chleba ajeho cestu ke spotřebiteli. Hodnota je postupně přidávána pěstitelem obilí, mlynářem, pekařem, přepravcem aobchodníkem. Cena finálního statku, vtomto případě chleba, je součtem hodnot postupně přidávaných vjednotlivých etážích výrobní vertikály. Jiný hodnotový řetězec je naznačen vilustračním příkladu obsaženém vtab. 2.1, vněmž zobrazujeme zjednodušený výrobní proces kancelářského papíru (reálný má více než dvacet fází). Předpokládáme, že jednotlivé fáze jsou prováděny samostatnými firmami aže jimi přidaná hodnota je vyjádřena vUSD.

Tab. 2.1 Ilustrace přidané hodnoty (zjednodušený proces výroby kancelářského papíru) (1 t, USD)

Stadium produkce

Hodnota nakupovaného meziproduktu

Přidaná hodnota

Hodnota prodeje

Stromy prodané lesním závodem

–

1010

1010

Dřevěná drť prodaná výrobcům buničiny

1010

420

1430

Buničina prodaná výrobcům papíru

1430

550

1980

Bělení adalší úpravy

1980

380

2360

Balíky papíru prodané distributorům

2360

190

2550

Krabice papíru prodané spotřebitelům

2550

200

2750

Přidaná hodnota celkem

–

2750

–

Vpraxi přidanou hodnotu zjišťujeme tak, že od příjmu zprodeje daného produktu odečteme náklady na zakoupení vstupů (surovin, materiálů, paliv, polotovarů, služeb) nezbytných kvýrobě tohoto produktu.

Sečteme-li hodnoty přidané všemi firmami vekonomice, dostaneme hodnotu všech finálních produktů, tzn. hodnotu hrubého domácího produktu. Je logické, že HDP vypočítaný sumarizací přidaných hodnot se musí vzásadě rovnat HDP vypočítanému jako součet cen finálních statků. Proto se také vtabulce uvedený součet přidaných hodnot rovná prodejní ceně papíru.

2.4Rozdíl mezi „domácím“ a„národním“ produktem

Připomeňme si definici hrubého domácího produktu: HDP je suma peněžních hodnot finálních výrobků aslužeb, které byly během jednoho roku vyprodukovány výrobními faktory na území dané země. Všimněme si, že HDP je definován bez ohledu na vlastnictví výrobních faktorů aže je zde rozhodující geografický (územní) princip. Jde tedy oprodukci vyrobenou na teritoriu dané země jak domácími, tak zahraničními firmami.

Vsoudobém zmezinárodněném světovém hospodářství dochází kvýznamným mezistátním přesunům pohyblivých výrobních faktorů – kapitálu apráce. Vdůsledku toho je vlastnická ageografická struktura výrobních faktorů země poněkud složitější. Část výrobních faktorů na jejím území patří zahraničním vlastníkům, na druhé straně část faktorů vlastněných občany dané země působí vzahraničí. Situace České republiky je vtomto směru poněkud asymetrická, neboť česká vlastnická pozice vzahraničí je zatím slabá.

Celkovou produkci země spřihlédnutím kvlastnictví výrobních faktorů vyjadřuje hrubý národní produkt. HNP představuje celkovou produkci, vyrobenou vprůběhu jednoho roku národními firmami apracovními silami příslušné země, ať již vzemi samé nebo vzahraničí. To znamená, že pokud bychom chtěli zukazatele HDP dané země získat ukazatel HNP, museli bychom od jejího HDP odečíst tu část produkce, která je výsledkem činnosti zahraničních firem azahraničních pracovníků. Naopak přičíst bychom museli produkci, která byla vzahraničí vytvořena firmami apracovníky země, jejíž HNP chceme vypočítat.

Prakticky je rozdíl mezi domácím anárodním produktem představován rozdílem mezi sumou důchodů převáděných ze zahraničí anaopak. Schematicky je vztah mezi HDP aHNP ilustrován vobr. 2.1.

Obr. 2.1 Vztah hrubého domácího anárodního produktu USA (ilustrační schéma)

Vedle hrubého národního produktu se můžeme setkat is veličinou „čistý národní produkt“. Rozdíl mezi oběma veličinami je stejný jako uhrubého ačistého domácího produktu. HNP na rozdíl od čistého národního produktu zahrnuje iobnovovací investice (amortizaci).

2.5Některá omezení při výpočtu makroekonomických agregátů

Zavedení makroekonomických agregátů umožnilo měřit produkční aspotřební potenciál jednotlivých národních ekonomik akvantifikovat ekonomickou teorii. Mělo pro ekonomii podobný význam, jaký mělo vgeografii „zavedení“ poledníků arovnoběžek, vchemii Mendělejevovy soustavy prvků nebo vbotanice Linného klasifikačního systému. Přes velký přínos systému národních účtů pro teoretickou apraktickou ekonomii nelze přehlédnout, že používané ukazatele nejsou dokonalé aobsahují některé nepřesnosti. Poukážeme na některé znich.

Problém stínové ekonomiky

Říká se jí také ekonomika „neoficiální“, „podzemní“, „druhá“, „skrytá“, „podpovrchová“, „neformální“ apod. Za stínovou je označována ta část ekonomiky, jejíž činnost je zatajována akterá se vymyká státnímu usměrňování azdaňování. Stím souvisí pro nás důležitá skutečnost, že tento sektor ekonomiky není ve statistikách HDP podchycen nebo je podchycen jen nepřesně. Hospodářská politika vycházející znepřesných statistik má nižší učinnost.

Stínová ekonomika představuje konglomerát nejrůznějších pololegálních anelegálních hospodářských činností, které prolínají celým hospodářským životem země. Může jít onehlášenou, neregistrovanou výrobu vyhýbající se daním, zaměstnávání ilegálních přistěhovalců (využívání jejich tísnivé situace, neplacení jejich povinného zdravotního asociálního pojištění), ilegální výrobu nebo dovoz lihovin, neregistrované služby (protislužby, práce „načerno“ – melouchy, fušky), „černý“ obchod sukradeným zbožím, prostituci, výrobu aprodej drog, pašování tabáku, vybírání „výpalného“ atd. Někdy bývá rozlišována šedá ačerná ekonomika ve snaze rozlišit činnosti méně škodlivé nebo svým způsobem dokonce přínosné od činností vyloženě společensky destruktivních. Nelegální nebo na hranici legality anelegality konané, avšak produktivní činnosti jsou označovány jako „šedá ekonomika“, zatímco vyloženě kriminální aktivity snižující společenský blahobyt jsou považovány za „černou ekonomiku“.

Stínová ekonomika je velmi rozšířeným problémem, který do důsledků nevyřešila žádná vláda. Stínové ekonomiky představují značnou část celkové ekonomické aktivity zemí. Nikdo však neví, jaká je jejich „dolarová“ či „korunová“ hodnota. Existují jen hrubé odhady, dle nichž příjmy stínové ekonomiky odpovídají například vŘecku 30 % hodnoty řeckého HDP. Analogické odhady činí pro Itálii 20 %, Německo 9 %, země bývalého Sovětského svazu 40 %. VČesku představují aktivity tzv. nezjištěné ekonomiky zhruba 10 % HDP.

Je skutečností, že bez stínové ekonomiky by nebyla část nově vytvořené hodnoty vytvořena. Nezapomeňme, že do stínové ekonomiky patří řada užitečných aktivit, například práce instalatéra, který opravuje vodovodní potrubí svému zákazníkovi, od kterého přijímá mzdu za vykonanou práci, aniž však tuto platbu deklaruje jako příjem ve svém daňovém přiznání. Zjiných hledisek, včetně hlediska etického, je však stínová ekonomika škodlivá aekonomicky nebezpečná, neboť může podněcovat destruktivní cyklus. Transakce uskutečněné vrámci stínové ekonomiky se vymykají zdanění, vdůsledku čehož jsou daňové výnosy státu nižší, než by to odpovídalo souhrnné ekonomické aktivitě apotřebám rozvoje infrastruktury aveřejných služeb. Daňové úniky av důsledku toho nedostatečná daňová základna tlačí vlády ke zvyšování daňové zátěže „zdravé ekonomiky“, což dále podněcuje únik ekonomických aktivit do stínové ekonomiky atím způsobuje další omezování rozpočtových zdrojů veřejného sektoru.

Vposledních letech zesílila snaha započítávat přínos „šedé“ složky stínové ekonomiky ktvorbě HDP odhadem. Také Český statistický úřad ktéto praxi přistoupil apromítá odhad podílu tzv. statisticky nezachyceného růstu do údajů oHDP. Do jeho výpočtu se tak zahrnuje oblast prostituce, pašování aprodej drog.

Jedna zmetod používaných při odhadech rozsahu stínové ekonomiky je založena na srovnání růstového trendu oficiálně počítaného HDP avývoje spotřeby energií, přičemž se předpokládá, že roste-li HDP, roste ienergetická spotřeba. Vpřípadě, že se růst HDP zpomalí nebo zastaví, přičemž růst spotřeby energií pokračuje původním nebo dokonce zrychleným tempem, je možné zodklonu obou vývojových linií usuzovat omíře nárůstu stínové ekonomiky (která je spotřebitelem energií). Tato metoda idalší metody odhadu jsou velmi nepřesné.

Neplacená práce

Za projev nepřesnosti makroekonomických agregátů bývá někdy považována iskutečnost, že jejich výpočet opomíjí práce vdomácnosti, jako jsou úklid, praní, vaření, výchova dětí, péče ostaré anemocné členy rodiny, svépomocné stavební práce apod.[27] Poukazuje se přitom na mimořádně velký význam těchto činností pro život společnosti. Feministické hnutí navíc spatřuje vtomto „selhání“ statistiky projev pokračující diskriminace žen, neboť přibližně dvě třetiny domácích prací vykonávají ženy. Feministická ekonomie poukazuje také na to, že ekonomickou teorii, zníž statistika vychází, tvořili pouze muži. Problém neplacené atudíž statistikou HDP opomíjené práce je však širší, neboť se netýká jen pracovních činností vdomácnosti.[28] Opomíjení zmíněných činností je založeno na převládajícím přesvědčení, že jejich hodnotu nelze přesně měřit. Ačkoli jsou určité pokusy otakové měření činěny, neovlivnily oficiální statistickou praxi.

Necitlivost vůči společenské užitečnosti akvalitě statků

Metodika výpočtu HDP ajemu příbuzných agregátů nerozlišuje, zda určitá produkce přispívá, anebo nepřispívá krůstu společenského bohatství. Do celkového produktu je započítávána jak produkce takových produktů, jako jsou potraviny, léky, nábytek, zdravotní avzdělávací služby, tak iprodukty jako alkohol, drogy, tabákové výrobky azbraně. Do produktu jsou započítávány ičinnosti, které pouze napravují škody způsobené válečnými událostmi nebo přírodními pohromami. Tak se dosti paradoxně mohou stát nepřímým podnětem růstu HDP izemětřesení, výbuch sopky nebo záplavy, které poškodily komunikace, mosty abudovy. Prvky obnovené infrastruktury se stávají součástí HDP. Podněcující vliv těchto vzásadě nepříznivých událostí nepřeceňujme, jak se to často stává. Prostředky vynaložené na obnovu mohly být použity na jiném místě krozvoji.

Značnou část vytvořeného HDP představuje hodnota výrobků aslužeb, které jsou sice důležité aspolečensky nezbytné, avšak rozhodně společnost neobohacují. Patří sem například služby státní správy, právní služby spjaté srozvodem manželství (čím více rozvodů, tím větší HDP), služby policie aarmády.

Zhlediska mezinárodního srovnávání hraje určitou roli iskutečnost, že veličina HDP plně neodráží kvalitu výrobků aslužeb, znichž se produkt skládá.

Nemůžeme, bohužel, přehlédnout, že poměrně velká část produktu ekonomiky souvisí nikoli slidskými ctnostmi, nýbrž neřestmi. Na toto upozornil již vroce 1714 francouzský myslitel Bernard Mandeville (1670–1733) vknize Bajka ovčelách: aneb soukromé neřesti, obecný prospěch. Ukázal zde, jak neřesti přispívají kprosperitě národa. Říká zde například, že kdyby všichni lidé byli čestní apoctiví, zůstala by polovina kovářů bez práce (výroba zámků, mříží apod.). Zexistence loupežníků přepadávajících lidi na cestách plyne prospěch pro policisty, soudce, dozorce atřeba ipopravčí. Ale také pro tvůrce trestního práva aty, kdož trestní právo přednášejí na školách apíšou oněm učební texty.[29] Mandeville svou bajkou, vníž znárodohospodářského hlediska oceňuje idalší podobné aktivity, jež jsou zpohledu morálky zavrženíhodnými, zřejmě položil základy ekonomie neřesti. Vpodobném duchu, zapomeneme-li však na etiku, bychom mohli pohlížet ina prostituci, alkoholismus, kuřáctví, narkomanii, hazardní hry, …, všechny tyto „soukromé neřesti“ provokují růst HDP vdnešním pojetí.

Necitlivost vůči životnímu prostředí apřírodním zdrojům

Také škody na životním prostředí aspotřeba přírodních zdrojů jsou stávajícím systémem měření HDP ignorovány. Produkce je měřena, ale nejsou odečítány ekologické škody, ať již se týkají poškození vzduchu, vod, půdy, krajiny, památek. Také se neodečítá úbytek surovin vzemské kůře, úbytek lesů apod. Vtomto smyslu jde odosti jednostranné účetnictví, které opomíjí významnou část nákladů.

Problém „nové ekonomiky“

Dnes užívané metody měření celkové ekonomické aktivity byly vyvinuty vdobě, kdy byl charakter produkce značně odlišný od charakteru, který má dnes. Vdobě „tradiční ekonomiky“ představované především produkcí hmotných statků tyto metody vcelku dobře sloužily. Expanze „nové ekonomiky“, jak bývá označována ta část hospodářství, vníž došlo kzvlášť silnému průniku informačních technologií, vzbuzuje pochybnosti opřesnosti zavedených metod. Probíhá diskuse opotřebě nových přístupů kměření produktu, ato zejména vtěch oblastech, kde produkt často mívá podobu elektronických transakcí, elektronického přenosu avůbec elektronických operací.

Problém ocenění digitálních produktů, které by umožnilo zpřesnit obraz soudobé ekonomiky, není zatím uspokojivě vyřešen.

Pro „novou ekonomiku“ je vedle digitalizace příznačným rysem radikální nárůst podílu služeb vekonomické struktuře hospodářsky vyspělých zemí. Jde ozávažný fenomén, ukterého bychom se měli zastavit.

Vprodukční struktuře hospodářsky vyspělých zemí západního typu stále více dominuje nehmotné zboží, jako jsou bankovní, pojišťovací, vzdělávací, sociální, právní aporadenské služby, státní správa, obchod, turismus, masmediální produkty apod. Ekonomická literatura často pohlíží na tento proces tercializace ekonomik zjednodušeně av „odhmotňování“ produkce cestou deindustrializace spatřuje jednoznačně pozitivní modernizační proces. Zdlouhodobého hlediska av kontextu problematicky se vyvíjejícího mezinárodního prostředí je přílišná redukce primární asekundární sféry pro dotyčně země nebezpečná.[30] Prokazují to izkušenosti zobdobí koronavirové pandemie, kdy vdůsledku uzavírání ekonomik došlo vcelosvětovém měřítku knarušení výrobních, obchodních adopravních propojení, která dosud apo dlouhou dobu fungovala bez větších potíží. Problémy snedostatkem ze zahraničí dodávaných komodit (včetně farmaceutických) připomněly potřebu realističtějšího pohledu na strukturu ekonomiky sohledem na její zranitelnost externími šoky.

HDP alidské štěstí

Ze zkušenosti víme, že rostoucí produkce automobilů vede ke zvýšení životní úrovně domácností, současně však vede ke zhoršování prostředí, vněmž lidé žijí (výfukové plyny, hluk, dopravní zácpy, nehodovost, zábor půdy pro stavbu silnic, parkovišť agaráží). Podobně sekačky trávy: na jedné straně úspora fyzické práce ačasu, na straně druhé zdroj hluku apřípadně iexhalací. Vybavenost domácností televizory, počítači apodobnou elektronikou nepochybně obohacuje život. Současně však lidí vzájemně odcizuje asvým způsobem izoluje. Ekonomický pokrok je skutečně svými důsledky pro lidský život rozporný. Vnašem kontextu jde oto, že stávající způsob hodnocení úspěšnosti ekonomiky nepostihuje azřejmě ani nemůže postihovat mnohostrannost života jednotlivců aspolečnosti.[31]

Hrubý domácí produkt nezahrnuje některé statky, resp. jejich hodnotu, které jsou pro lidi velmi důležité, ale svou povahou se vymykají metodice výpočtu zavedených makroekonomických agregátů. Takovými položkami, jež nejsou „registrovány“, jsou například „nové luxusní statky“, jak je nazval německý spisovatel H. M. Enzensberger. Řadí mezi ně volný čas, svobodnou volbu oblastí zájmu (bez manipulace ze strany masmédií), volný prostor (nezalidněný anezaplněný věcmi), pobyt vnedotčené přírodě aosobní bezpečnost.[32]

Potřeba všestrannějšího hodnocení života společnosti vede khledání ukazatelů, které by do hodnocení zahrnovaly více složek lidského života. Zajímavým je vtomto směru koncept hrubého národního štěstí, jehož ideovým domovem je himálajské království Bhútán, na jehož návrh přijala Organizace spojených národů (nezávaznou) rezoluci, která ukazatel hrubého národního štěstí (Gross National Hapiness) zavedla do mezinárodního prostředí stím, že je komplexnějším indikátorem kvality života vjednotlivých zemích než HDP.[33] Každoročně je vydávána „Zpráva osvětovém štěstí“, která je připravována na základě celosvětového průzkumu zjišťujícího, jak lidé vrůzných zemích vnímají svůj život.[34] Vzásadě jde oměření subjektivní pohody vrámci škály 0–10, přičemž 10 vyjadřuje nejvyšší spokojenost.

2.6Alternativní ukazatele

Makroekonomické agregáty, které jsou součástí soustavy národního účetnictví, nejsou dokonalé. Stímto vědomím bychom knim měli přistupovat. Zároveň však srespektem, neboť zatím zůstávají nejlepším měřidlem ekonomické výkonnosti země, které máme kdispozici.

Bylo již řečeno, že příliš ekonomistické zaměření námi používaných makro-agregátů je motivací ke konstrukci nových ukazatelů, jež více zohledňují vliv produkce na kvalitu lidského života, škody způsobené ekonomickou činností na životním prostředí apřírodních zdrojích apod. Tyto nové ukazatele nemohou nahradit zavedený systém měření, mohou však zvýšit jeho analytické avypovídací možnosti tím, že rozšiřují pozornost na oblasti, které zatím zůstávaly mimo zorné pole ekonomů. Sjedním ztěchto ukazatelů (GNH) jsme se již seznámili. Uveďme ještě další tři, snimiž se můžeme setkávat vmezinárodních statistikách:

•Index lidského rozvoje (HDI – Human Development Index)

Tento ukazatel používaný Organizací spojených národů se pokouší měřit, jak hospodářská výkonnost přispívá ke zdravému adlouhému životu, obecné vzdělanosti aslušné životní úrovni obyvatelstva. Index, který má rozsah 0 až 1, vyhodnocuje, jak blízko má ta či ona země kdosažení tří cílů:

–průměrná délka života 85 let,

–přístup ke vzdělání,

–dobrá životní úroveň každého občana.

Ideální hodnoty 1 nedosahuje vsoučasné době žádná země. Blíží se jí nejrozvinutější země. Pro zajímavost, ČR se vpořadníku zemí, které OSN zveřejnila vroce 2022, nacházela na 32. místě. Celkově bylo do hodnocení zahrnuto 185 zemí. Konec žebříčku uzavírají africké státy ochromované válkami anemocemi.

•Index lidské chudoby (HPI – Human Poverty Index)

Také tento ukazatel je zpracováván vrámci Organizace spojených národů aje komplementární kIndexu lidského rozvoje. Hodnotí povahu chudoby jednotlivců adomácností aměří její intenzitu vjednotlivých zemích. Index je sestavován na základě dlouhé řady indikátorů, vyjadřujících jak ekonomickou stránku životní úrovně, tak ijejí další složky, například úroveň zdravotní péče, možnosti navštěvovat školu, dětskou úmrtnost, délku dožití, dlouhodobou nezaměstnanost, přístup kpitné vodě, hygienické podmínky života atd.

•Index lepšího života (BLI – Better Life Index)

Smyslem tohoto indexu je hodnocení kvality života ve 34 zemích zapojených do Organizace pro ekonomickou spolupráci arozvoj (OECD). Mezi jeho komponenty patří takové stránky lidského žití jako například důchod na obyvatele, podmínky bydlení, životní prostředí, mezilidské vztahy, subjektivně pociťovaná spokojenost, rovnováha mezi prací aosobním životem, osobní bezpečnost atd. Česká republika se úrovní tohoto indexu nacházela vroce 2020 na 22. místě.

2.7Ekonomická síla aekonomická úroveň země

Velikost HDP vabsolutním vyjádření je obvykle interpretována jako ukazatel ekonomické síly země. Není to úplně přesná interpretace, neboť jak víme, HDP zahrnuje iprodukci firem vlastněných zahraničními subjekty sjejich centrálami vzahraničí, se všemi ztoho plynoucími důsledky.

Bylo by proto ekonomicky logické, kdyby výše příspěvků jednotlivých zemí do mezinárodních organizací (ať již civilního nebo vojenského typu) ipodíly na kolektivně financovaných akcích byly odvozovány od výše HNP, neboť přesněji zobrazuje velikost produktu, jímž daná země skutečně disponuje.

Kvyjádření ekonomické úrovně země používáme relativní ukazatel – HDP na jednoho obyvatele. Někdy bývá tento ukazatel používán ik přibližnému vyjádření životní úrovně vdané zemi.[35]

Hrubý domácí produkt na jednoho obyvatele jakožto ukazatel ekonomické úrovně země má některá omezení. Nevypovídá totiž nic ovnitřní struktuře ekonomiky, ozastoupení tzv. high-tech odvětví vekonomice, ostupni vědeckotechnického rozvoje.[36] Vysoký ukazatel HDP na jednoho obyvatele tak nevylučuje možnost zaostávání vřadě důležitých oblastí. Vtakovém případě bývá vysoký HDP na jednoho obyvatele důsledkem příznivého geologického dědictví aštědré přírody. Je tomu tak vzemích disponujících velkým ropným bohatstvím, které, jak se můžete snadno přesvědčit na internetu, zaujímají přední místa vžebříčku zemí snejvyšším HDP na 1 obyvatele (Katar, Kuvajt, Spojené arabské emiráty).

Pokud přijmeme ukazatel HDP/1 ob. za kritérium hospodářského úspěchu, měli bychom také přihlédnout kúrovni zadlužení příslušného státu. Zadlužením, jak ukážeme, je možné ekonomický růst uměle stimulovat.

Hovoříme-li oekonomicky rozvinuté zemi, máme na mysli takovou zemi, jejíž vysoká ekonomická úroveň je výsledkem působení vysoce kvalifikovaných pracovních sil, aplikace výsledků výzkumu avývoje, významného zastoupení inteligenčně náročných výrob apodobných faktorů.

2.8Osobní adisponibilní důchod domácností

Náš slovník makroekonomických termínů musíme ještě rozšířit odalší dva pojmy zoblasti národního účetnictví. Jsou jimi osobní důchod adisponibilní důchod. Budeme je vdalším výkladu potřebovat. Nejdříve kosobnímu důchodu.

2.8.1Osobní důchod

Vzemích stržním hospodářstvím předpokládáme, že víceméně všechny výrobní faktory, tzn. práce, kapitál, půda apřírodní zdroje, se nacházejí ve vlastnictví domácností. Dále předpokládáme, že domácnosti poskytují služby svých výrobních faktorů firmám kprodukci, tzn. ktvorbě produktu ekonomiky. Mechanismus transakcí mezi domácnostmi afirmami je analyzován vtěch kapitolách mikroekonomie, které pojednávají otrzích výrobních faktorů.

Vsouvislosti svýpočtem HDP důchodovou metodou jsme uvedli, že suma všech důchodů, jež plynou vlastníkům výrobních faktorů podílejících se na tvorbě produktu ekonomiky, představuje čistý domácí důchod. Vekonomické praxi se však ne všechny důchody dostanou do rukou příslušných ekonomických subjektů, jež služby výrobních faktorů poskytly. Jednou zhlavních příčin je skutečnost, že část zisků firem je odvedena vpodobě daní zpříjmu právnických osob. Další příčinou jsou nerozdělené zisky. Část zisku firem je totiž „zadržena“, tzn. že není rozdělena (například ve formě dividend zakcií). Nerozdělené zisky pak slouží firmám jako rezervní arozvojový fond.

Na druhé straně jsou důchody domácností zvyšovány oúroky, které jim plynou zdržení státních dluhopisů, tzn. zúvěrů poskytnutých vládě. Také transferové platby, tzn. příjmy, které nemají souvislost sposkytovanými službami výrobních faktorů, zvyšují důchody domácností.

2.8.2Disponibilní důchod

Při výčtu makroekonomických veličin jsme se setkali jak sukazateli označenými jako produkt, tak sukazateli označenými jako důchod.

Důležité pojmy

Kontrolní otázky

Table of Contents

Úvodní slovo recenzentů

O autorech

Úvodem

1. Seznámení s makroekonomií

1.1 Seznámení s makroekonomií

1.2 Neoklasická a keynesovská makroekonomie – rozpor, který vás bude provázet

1.2.1 Neoklasická ekonomie

1.2.2 Keynesovská ekonomie

1.2.3 Další vývoj kontroverze mezi neoklasickou a keynesovskou teorií

1.3 Makroekonomie a hospodářské krize

Část A Produkt ekonomiky – jeho měření a determinace

2. Produkt ekonomiky a jeho měření

2.1 Makroekonomické agregáty

2.2 Nominální a reálný produkt

2.3 Metody výpočtu hrubého domácího produktu

2.3.1 Výdajová metoda

2.3.2 Důchodová (příjmová) metoda

2.3.3 Produkční (výrobní) metoda

2.4 Rozdíl mezi „domácím“ a „národním“ produktem

2.5 Některá omezení při výpočtu makroekonomických agregátů

2.6 Alternativní ukazatele

2.7 Ekonomická síla a ekonomická úroveň země

2.8 Osobní a disponibilní důchod domácností

2.8.1 Osobní důchod

2.8.2 Disponibilní důchod