Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Kirsty Manningová

Záhada rukopisu

Z anglického originálu The French Gift,

vydaného nakladatelstvím Allen & Unwin

v Austrálii v roce 2021, přeložila Bohumila Kučerová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,

pod značkou METAFORA v Praze roku 2022

jako svou 8681. publikaci.

Redakce Jana Žofková

Korektura Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Kateřina Tomcová

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Netopejr®

Obálka Anna Ali

Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2022

GRADA Publishing, a. s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401

www.grada.cz, www.metafora.cz

Copyright © Osetra Pty Ltd 2021

Published by Allen Unwin, Australia

Translation © Bohumila Kučerová

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2022

Cover Design © Anna Ali, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-704-7 (ePub)

ISBN 978-80-7625-703-0 (pdf)

ISBN 978-80-7625-243-1 (print)

Tato kniha je román. Jména, postavy, místa a události se v některých případech zakládají na historických událostech, jsou však použita fiktivně.

Pro Jemimu,

která si v srdci nese

nezdolnost a radost.

Jsi ve všech ohledech

nádherná bytost.

1. kapitola

MARGOT

VILA SANARY, AZUROVÉ POBŘEŽÍ

14. ČERVENCE 1939

Velkolepá, mramorem obložená vstupní hala vily překypovala barvami a živou konverzací. Politici, umělci, spisovatelé, členové společenské smetánky a příslušníci místní francouzské venkovské šlechty popíjeli šampaňské a martini a zdravili se navzájem polibky na tvář, bodrým poplácáváním po zádech a pevnými stisky rukou. V rohu hrála pětičlenná jazzová kapela a teplý letní vzduch se mísil s drahými parfémy, pylem a kouřem z doutníků.

Margot Bissetová v jednoduché uniformě služebné se proplétala mezi hosty: ženami ve flitry pošitých róbách se sníženým pasem či pouzdrových šatech z čistého hedvábí a muži v dokonale padnoucích smokinzích. V první části večera bylo jejím úkolem chodit mezi hosty s miskou naplněnou vonnou směsí, která prosycovala sál vůní hřebíčku a pomerančového oleje.

Její zaměstnavatelka, madame Tilly Munroová, jí předtím strčila misku do ruky a zašveholila: „Jak exotická vůně, drahoušku, velmi svůdná. Choďte po sále, dokud nevyprchá.“ Hedvábná černá róba madame Munroové nyní zašustila za jejími zády. „Ach, máte na tváři zlatou šmouhu, jak roztomilé.“ Vytáhla z kabelky pošité korálky kapesník a setřela Margot barvu z líce.

„Merci, madame.“

Žena kormidlovala Margot do rohu z doslechu hostů. „Co se týče naší hry, dnes večer,“ pravila tlumeným hlasem, „je velmi důležité, abyste udělala přesně to, co vám řeknu.“

Margot se sevřel žaludek.

„Vous comprenez?“

Margot zkroušeně přikývla.

„Dobrá. Tak tedy, schováte se na balkoně nad bazénem. Těsně před půlnocí vytáhnete ze skrýše za palmou revolver a ve chvíli, kdy začne ohňostroj, vystřelíte do vzduchu. Až najdou Peggyino tělo, musí se ze zbraně ještě kouřit. Jde o důkazy!“

„Opravdu si myslíte, že všechno dobře dopadne?“ otázala se Margot zdráhavě.

„Ale ovšem, drahoušku. A nyní jděte! Vytvořte našim hostům tu správnou atmosféru. Není to nádhera?“ Madame zatleskala dlaněmi v rukavicích a vrhla se kolem krku zaskočenému vévodovi z Windsoru, který se dostavil v doprovodu své manželky.

Margot se malinko zdržela, aby si prohlédla bývalého anglického krále a jeho ostýchavě se tvářící choť, jak se zdraví s hostitelkou a houfem oslňujících hostů v jejím závěsu. Věděla, že Munroovi jsou nesmírně bohatí, ale dotýkat se tak nenuceně bývalého panovníka…

Zatímco Margot procházela s vonnou miskou sálem, pokukovala po kulatém stole, v jehož středu stála váza s bílými liliemi, jejichž stonky nechala madame na tento večírek pozlatit.

Tilly Munroová byla velká milovnice nákladných překvapení. Loni při oslavě Dne pádu Bastily nechala vypustit bazén a naplnit ho nejlepším šampaňským značky Krug. Nikdo nezapomněl na fontánky kropící rozjařené hosty bublinkami, jež zanechávaly na jejich opálené pokožce, róbách a smokinzích lepkavou vrstvu dobré nálady.

Jak jinak přebít tuhle okázalost než nečekanou vraždou?

Toho dne ráno si madame Munroová zavolala Margot do svého pokoje, a zatímco se oblékala, vysvětlila jí, že někdo musí být během večírku zavražděn. „Nikdo si nikdy nepamatuje, co jsme jedli nebo pili – zda humra nebo křepelku, Krug nebo Dom Pérignon. Jediné momenty, které utkví v paměti, jsou ty zábavné.“

„Ale v-vražda, madam?“ vykoktala Margot. Copak se její zaměstnavatelka načisto pomátla?

„Neblázněte, drahoušku.“ Madame se naklonila k zrcadlu, aby si obtáhla oko černou linkou. „Nemám na mysli skutečnou vraždu. To jste si snad myslela…?“ Otočila se k Margot, a než si nanesla druhou linku, sjela ji pohoršeným pohledem. „Bude to fingovaná vražda.“

Margot poplašeně zamrkala. „Kdo –?“

„Peggy Schramsburgová,“ pronesla madame pevně a pak už veselejším tónem pokračovala: „Ještě o tom neví. Oznámím jí to těsně před obědem. Ale vím, že má smysl pro legraci.“

Margot si v duchu položila otázku, jestli se smysl pro legraci vztahuje i na hraní role oběti vraždy.

„Usmějte se, Margot. Bez úsměvu vypadáte nevlídně, a to se na mladou ženu nehodí. Pamatujte, že je to pouze hra. Bude to senzace.“

Nyní už nastal večer a brzy dojde na uskutečnění bláznivého plánu její zaměstnavatelky. Margot těžce polkla a obrátila pozornost zpět k hostům – zvláště mademoiselle Schramsburgové, stojící opodál. Štíhlá americká dědička měla na sobě smaragdově zelené večerní šaty s hlubokým výstřihem a obnaženými zády. Štrasové nášivky na ramenou a opasku odrážely světlo a její úhledné kadeře zdobila podobně upravená čelenka. Živě rozprávěla se ženou v modrých šatech pošitých korálky. „Tyhle květiny vypadají tak překrásně, jsou mnohem hezčí než přírodní lilie, nemyslíte?“

Mademoiselle vybrala z řady pohárů vyrovnaných s vojenskou přesností dvě sklenky šampaňského a jednu z nich podala lehce roztřesenou rukou druhé ženě. Obě dámy si přiťukly a pak Peggy o krok ustoupila, aby mohla obdivovat představení, jež se ve vstupní hale začalo odehrávat. „Tilly má vždycky v rukávu schované nějaké překvapení,“ pronesla sevřeným hlasem. Všichni zvedli hlavy k místu, kde hlavní lustr nahradila visutá hrazda.

Jazzová kapela zahrála hlasitěji a strop osvítily reflektory. Drobná žena s nagelovanými tmavými vlasy, jež jí přiléhaly k lebce jako koupací čepice, a zelenými flitry nad víčky se postavila na hrazdu a rozhoupala tyč. Hrazda vyjela nahoru a akrobatka se začala za obdivných výkřiků publika pod sebou houpat stále výš.

Obzvláště ohromen byl monsieur Munro v oslnivě bílém smokingu a s rozvázaným motýlkem. Právě zabloudil do haly a zamířil na druhý konec k madame Munroové, jež se zatím odpoutala od společnosti Windsorů. „Tady jsi, drahoušku. Ten zatracený motýlek mi nejde uvázat a –“ Zarazil se, když se nad ním zhoupla akrobatka s pažemi svěšenými dolů. Jak propnula svižné tělo, ukázalo se, že na sobě nemá trikot, ale bradavky jí zakrývají pouze flitry pošité střapce ve tvaru hvězdy.

„Zavři pusu, drahouši,“ pošeptala madam Munroová šokovanému manželovi. „Aby sis neposlintal sako.“

Diváci vzrušeně výskali. Hostitelčina ramene se dotkla čísi ruka v bílé rukavičce. Peggy Schramsburgová ukázala na visutou hrazdu. „Co si vymyslíš příště, Tilly? Tohle je naprostá senzace. Neumím si představit, co dalšího jsi na dnešní soirée naplánovala.“

Madame obdařila mladou ženu nuceným úsměvem. „Och, opravdu?“

Margotinu pozornost upoutal vysoký tmavovlasý muž v doprovodu drobné elegantní ženy, který se právě zdravil s ostatními hosty. Široká ramena nesl vzpřímeně, bílý smoking mu dokonale seděl. Krátké vlasy měl sčesané dozadu a na spodním rtu mu visel nezapálený doutník. Hned ho poznala, byl to obchodní společník monsieura Munroa a bývalý milenec Peggy Schramsburgové. Arogantní chlap – při minulých návštěvách ho slyšela, jak se při kouření u bazénu holedbá milostnými úspěchy a kontakty na německého kancléře. Žena po jeho boku měla matně růžové šaty z hedvábného šifonu, jehož vrstvy jí smyslně obepínaly tělo, a kolem ramen štólu z liščí kožešiny. S vyumělkovaným úsměvem se rozhlížela po sále, ale její tmavé oči zůstávaly chladné. Zdviženým obočím jako by svému společníkovi naznačovala, že by nejraději byla někde jinde.

„Herr Bloch, Coco, jsem tak šťastná, že se vám podařilo přijít,“ hlaholila madame. „Obávala jsem se, že to nestihnete.“

Peggy vedle ní zbledla.

„Bylo by ode mě nezdvořilé neukázat se tu, když mi váš manžel zaručil přednostní dodání látek,“ odvětil Herr Bloch. „A Coco mi byla po celé léto tak roztomilou hostitelkou, že jsem ji nedokázal připravit o tento fantastický večírek. Mademoiselle Schramsburgová.“ Přikročil k Američance a zvedl si její ochablou ruku ke rtům. „Je mi potěšením. Vypadáte skvěle.“

Úplně strnulá si od něj nechala políbit ruku a očima bloudila po okolí. Pak dvakrát po sobě polkla, jako by potlačovala kašel. Margot nalila do sklenice vodu a mladé ženě ji podala.

Herr Bloch s doprovodem přešel na druhou stranu místnosti, aby se pozdravil s dalšími hosty.

Margot dál setrvávala vedle mademoiselle pro případ, že by ještě něco potřebovala. Misku s vonnou směsí si přendala do druhé ruky, aby výpary nestoupaly ženě přímo pod nos. Madame Munroová ji sice ujistila, že má hru dobře promyšlenou, ale Margot doufala, že od svých plánů vzhledem k rozjitřeným nervům mademoiselle upustí. Nebylo by od ní správné chtít po ní takovou věc.

Leda by Peggy Schramsburgová byla prvotřídní herečka.

Margot si obě okouzlující ženy prohlížela: jednu starší a vychytralou, druhou s nevinným pohledem plaché srny, jaký si mohou dovolit pouze ti nesmírně bohatí.

Dav odměnil akrobatku pochvalnými výkřiky a potleskem. Ta mezitím sklouzla po hrazdě a zůstala zavěšená pouze za jednu nohu. Její třpytící se ňadra se pohupovala nad hlavami diváků a nikdo od nich nedokázal odtrhnout zrak.

Monsieur Munro objal manželku kolem pasu. „Vezměte si z ní příklad!“ oslovil mladou Američanku. „Nikdo neumí uspořádat tak grandiózní večírek jako moje Tilly. Jen doufám, že se akciový trh udrží a Herr Bloch nepřestane kupovat mé látky. Vím, že se k vám zachoval hanebně, ale pamatujte, jakmile zvednete kotvy, tomu chlapovi dojde, jaký byl hlupák. Jenže byznys je zkrátka byznys, je to tak? Svět se musí točit dál.“ Monsieur Munro se zasmál, vtiskl své ženě polibek do zvlněných vlasů a natáhl se pro sklenici šampaňského.

Margot se nejprve domnívala, že Peggy je roztřesená kvůli té hře na vraždu, do které byla zatažena. Nyní ji ale napadlo, že hezká mladá žena myslí na něco úplně jiného. Znervóznilo ji setkání s bývalým milencem. Zaťatá čelist prozrazovala silné vnitřní napětí.

Sklenice o sebe ťukly a dědička, zřejmě už o něco klidnější, natáhla bledý labutí krk ke stropu. „Tilly, kdes sehnala tuhle úžasnou umělkyni?“

„Dohodil mi ji jeden z našich zahradníků, Gabriel. Věřila bys, že býval členem pařížské kočovné cirkusové společnosti?“

„Vážně?“ podivila se mademoiselle a ruka jí ohromeně vzlétla k hrudi.

„Je to poklad, drahoušku. Ale není dobré pouštět si personál příliš k tělu. Každý by se měl držet svého kopyta.“

„Nu, mně je jedno, kdes ji vykutala, Tilly,“ vmísil se do hovoru monsieur Munro. „Moc se mi líbí!“ Spiklenecky na Peggy zamrkal a pak opět zvedl oči k akrobatce. Když znovu objal manželku kolem pasu, nepatrně sebou škubla a Margot se nedokázala rozhodnout, zda ta podrážděná reakce platila jejímu muži či mladší ženě.

Pomyslela na Gabriela a v duchu se přenesla přes terasu a bazén tam, kde nad živým plotem z vavřínových keřů vykukovala terakotová střecha zahradnického přístřešku. Je tam teď? Ráda by mu doručila lístek se vzkazem ještě před začátkem ohňostroje. Až bude mít z krku tu pitomou vraždu, doufala, že si s ní na útesech nad mořem vypije sklenku šampaňského. Zaměstnavatelé na důkaz svého vlastenectví dovolovali personálu, aby poté, co splnil své povinnosti, si i on připil na oslavu výročí pádu Bastily. Margot bývala obvykle příliš unavená, než aby se těch pijatyk účastnila, ale nyní ji přitahovalo to tajemné období, které Gabriel prožil od doby, co spolu chodili do školy, a fascinovaly ji historky o cestách s cirkusem od Madridu po Istanbul. Nemohla se dočkat, až uslyší další.

Zastavila se a vdechla vůni, kterou roznášela. Poprvé jí budoucnost zavoněla příslibem radosti z objevování dalekých míst.

Kapela spustila další skladbu a sál dál nabízel oslňující přehlídku hedvábí, parfémů, kožešin a flitrů. Madame Munroová na Margot netrpělivě kývla a naznačila jí, aby pokračovala ve své voňavé misi. Přesunula se tedy dál, když tu koutkem oka zahlédla malého Maxima Laurenta navlečeného do miniaturního smokingu – určitě ho ušili na výslovné přání madame –, jak u vchodu zdraví s uličnickým úsměvem hosty, tmavé kučery sčesané dozadu a uhlazené brilantinou. Ženám podával kytičky z rozmarýnu, tymiánu a levandule a ty si je vázaly kolem zápěstí červenými, bílými nebo modrými stužkami. Muži dostávali poupátka k zastrčení do klopy, ladící s kytičkami.

Maxime byl Gabrielův mladší bratr. Oba žili ještě s otcem v domku správce za živým plotem. Margot měla chlapce ráda a často se o něj starala, když jeho otec musel pracovat po setmění nebo o víkendu. Maxime miloval obrázkové knížky a Margot kvůli němu na vesnických trzích prohledávala stánky s použitými knihami, dokud nenašla nějakou levnou, kterou si s ním pak četla.

Zamířila k místu, kde stál. Když si jí všiml, oči mu zajiskřily radostí. Sametový polštářek s poupaty mu vypadl z ruky a vrhl se jí kolem krku. „Ma-Ma.“

„Maxime!“ Klekla si, aby polštářek zvedla a zároveň posbírala z mramorové dlažby pár zbývajících kytiček. „Vypadáš úžasně!“ Políbila ho na obě tváře a objala ho.

Hoch si zívl a svěsil ramena. „Jsem ospalý. Odvedeš mě domů a přečteš mi pohádku?“

„Nemůžu, prcku. Musím pracovat.“ Zamračil se a ona ho štípla do tváře. „Odvedl jsi skvělou práci.“ Rozhlédla se kolem a došla k závěru, že ho nikdo nebude postrádat. Většina hostů popíjela už druhou nebo třetí sklenku šampaňského. „Měl bys běžet domů.“

„Ale… madame –“ Vypadal, že se rozpláče.

„Pššš, Maxime.“ Stiskla mu ruce. Přes rameno viděla madame Munroovou, jak si bere další pohár šampaňského a s jedním z amerických spisovatelů z vesnice zkouší kroky charlestonu. Margot ty lidi často vídala v kavárně, jak se sklánějí nad šálkem kávy ráno a sklenicí pastisu s anýzovou příchutí odpoledne. Bavili se spolu a s místními o politice, navzájem si předčítali ze svých rukopisů, líně popíjeli a cosi škrábali do svých v kůži vázaných zápisníků. Vzpomněla si na svůj deník nahoře v pokoji – s láskou uchovávaný narozeninový dárek od maminky – a jeho prázdné stránky.

Odvedla dítě k zadnímu vchodu. „Jdi domů, Maxime.“ Políbila ho na temeno hlavy.

„Margot!“ prořízl vzduch hlas madame.

Margot si stoupla do dveří, aby zakryla chlapce před jejím pohledem, sáhla do kapsy zástěry a vyndala lístek. „Můžeš to předat Gabrielovi? Ale prosím nikomu jinému o tom neříkej.“ Políbila ho na hebkou tvářičku, vonící čerstvě posekanou trávou a mýdlem. „Je to naše tajemství.“

„Promis juré.“ Zvedl buclatou ruku a vystrčil malíček.

„Děkuju, a teď už upaluj.“

Hoch vyběhl ven, prohnal se kolem bazénu, zamával jí lístkem v upocené dlani a zmizel ve tmě. Margot stále svírala polštářek. Odložila ho do výklenku a vrátila se ke své práci.

Neúnavná akrobatka se nepřestávala otáčet pod stropem a večerním vzduchem se nesly zvuky hudby a živé konverzace. Nádherně oblečené ženy se dožadovaly pozornosti ošuntělých spisovatelů a uhlazených politiků. Na safírové hladině bazénu se odrážely tisíce světel, oceán pod útesy byl inkoustově černý. Margot si vzrušeně vzdychla, omámená náhlým přívalem štěstí.

Měla za sebou typický horký červencový den na Azurovém pobřeží, ale nyní jí tvář ofoukl ostrý náraz letního mistrálu, ohlašující změnu počasí.

Krátce před půlnocí se Margot podle pokynů skrčila za palmou v květináči na balkoně vily, odkud měla dobrý výhled na mademoiselle Schramsburgovou.

Podívala se na hodinky, které jí půjčila madame Munroová: bylo 23:56. Za čtyři minuty na balkon vklouzne americká dědička zahalená hedvábím a vůní parfému, zatřepe loknami a –

Nyní ale nezbývá než čekat.

Otevřenými dveřmi sem zazníval smích a cinkání skleniček, krajkové záclony vlály ve větru. Obvykle by je narovnala a svázala stuhou, ale madame ji instruovala, aby zůstala na svém místě. Nemohla si dovolit neuposlechnout.

Zavrtěla se, aby jí nezdřevěněly nohy, a natáhla do plic vůni bylin na útesech. Slaný vítr od moře bičoval pobřežní skály a ohýbal cypřiše v aleji. Šumění fontán na obou stranách bazénu ji uklidňovalo.

23:58.

Náhle zaslechla hvizd. Zatajil se jí dech. Ne, nebyl to pták. Když pohlédla do zahrady, za vavřínovým plotem zmizel stín. Je tam, čeká na ni.

23:59

Američanka vyšla z jídelny na balkon a zapálila si cigaretu. Za ní se objevil muž v bílém smokingu, Herr Bloch. Či snad monsieur Munro? Oba byli statní a tmavovlasí – ze svého úkrytu Margot muže nepoznala, a navíc k ní byl otočený zády.

Zarazila se. Tohle nebylo v plánu.

Muž dívce něco polohlasem pošeptal. Margot napínala uši. Pak chytil mademoiselle za ruku. „Neměla jste –“

Vytrhla se mu. „Nechte mě. Tohle vám neprojde –“

Muž zašel dovnitř a žena odhodila cigaretu přes zábradlí balkonu. Zvedla ruku ke svému dlouhému krku a chytila se za něj. Obnažená záda jí strnula napětím.

Margot očekávala, že se k ní Američanka otočí obličejem, ale ta nehybně zírala na moře, jako by po něčem pátrala.

Margot sáhla po revolveru ukrytém za palmou, opřela jeho studenou hlaveň o palec a zvedla zbraň k nebi.

Prásk!

Na obloze vybuchla světla ohňostroje a rozprskla se na stovky stříbrných hvězdiček. Krásná mladá dívka něco nezřetelně zamumlala a svezla se k zemi. Hedvábná látka se jí rozprostřela kolem boků.

Na terakotových dlaždicích se šířila kaluž krve vytékající dívce z hlavy. Šokovaná Margot s vytřeštěnýma očima zírala na bezvládné tělo.

LE MONDE

ČERVEN 2019

AUTORKA BESTSELLERŮ JOSÉPHINE MURANTOVÁ

ZEMŘELA VE VĚKU 100 LET

NEKROLOG

Autor: Dr. CLÉMENT TAZI

Královna francouzského detektivního románu Joséphine Murantová zemřela pouhý měsíc po oslavě stých narozenin. Po celém světě se prodalo patnáct milionů výtisků jejích devětatřiceti knih, přeložených do dvaceti jazyků. Snad nejznámějším titulem je román Zapomenutá, podle nějž se Netflix chystá natočit seriál.

V interview pro literární magazín Réalités uvedla při vydání svého debutu nazvaného Ztracené dítě, že její první dokončený rukopis kdysi odmítli. „Nakladatelství se mému prvnímu pokusu o detektivní román vysmálo. Označilo jeho zápletku za nepravděpodobnou. Bylo to pro mě velmi poučné.“ Dál se na toto téma odmítla vyjádřit.

Murantová vystudovala literaturu na Sorbonně a před válkou pracovala jako novinářka a literární kritička. Přestože vždy popírala, že by byla zapojená do hnutí odporu, za německé okupace ji obvinili, že spolupracovala na tvorbě podzemního zpravodaje Liberté, jenž dosáhl mezi polovinou prosince 1940 a koncem března 1941 osmi vydání. V roce 1941 byla vězněna ve Fresnes, kde sdílela celu se známou vražedkyní Margot Bissetovou. V roce 1942 ji odsoudili k deportaci a pěti letům odnětí svobody. Spolu s Bissetovou ji přeložili do německé věznice v Anrathu, kde pracovaly v neblaze proslulé továrně Phrix na výrobu viskózových vláken. Podle záznamů zemřela Bissetová na následky pracovního úrazu.

Po osvobození v roce 1945 Murantová z vězení nejprve odjela zpátky do Paříže, ale stáhla se do soukromí a k novinářské činnosti se nevrátila. V psaní však pokračovala. Uchýlila se do světa literatury a psala napínavé příběhy z vyšší společnosti, vyznačující se silnými ženskými postavami. Mnozí kritici označují její dílo za „předchůdce domestic noir“. Autorka bestsellerů podle New York Times Nancy Popperová uvedla: „Murantová dala světu najevo, že ‚ženská detektivka‘ není žádný podřadný žánr.“

Čtyřicet let po setkání s Margot Bissetovou si Murantová koupila Vilu Sanary na Azurovém pobřeží, luxusní sídlo, kde Bissetová pracovala před svým zatčením jako služebná. Právě tam došlo k vraždě americké dědičky Peggy Schramsburgové. Její vražedkyní byla údajně Bissetová.

Murantová se odmítala podrobněji šířit o svém uvěznění a vztahu s Bissetovou, avšak s jedinou výjimkou. V interview pro Réalités prohlásila s překvapivou vehemencí: „Margot Bissetová by nedokázala udělat něco špatného.“

Poslední léta prožila Murantová poklidně stranou společnosti na Azurovém pobřeží, ale nepřestávala psát. Teprve osmnáct měsíců před smrtí jí horšící se zrak a nastupující demence znemožnily v této činnosti pokračovat. Jak prozradila v sérii BBC Crime Writers, klíčem k jejímu dlouhému životu byly „litry rosé, dlouhé procházky po útesech a žádné otravné děti“.

Jejími pozůstalými jsou prasynovec Raphaël Allard, jeho choť Genevieve Blacková a praprasynovec Hugo Allard.

Clément Tazi, historik a dokumentarista, je kurátorem Muzea města Marseille. V roce 2004 zpovídal Joséphine Murantovou v rámci pořadu BBC Uncovering History.

2. kapitola

EVIE

VILA SANARY

SOUČASNOST

Evie Blacková ajejí syn Hugo Allard sledovali ze zadního sedadla uberu, jak betonové věžáky předměstí Nice střídá kopcovitá krajina se stále příkřejšími svahy, stuhami vinic apůvabnými kamennými vilami smodrými okenicemi. Evie ležel na klíně dopis od dr. Clémenta Taziho, žádost opomoc při uspořádání výstavy.

Vzhledem ke stoupajícímu zájmu odějiny druhé světové války se domnívám, že tato retrospektiva by mohla být dobrou příležitostí předvést – samozřejmě snejvyšší úctou – některé artefakty ze života Joséphine Murantové asnad idokumenty, jež by ozřejmily pozadí jejího uvěznění ačinnosti za války.

Promiňte, že Vás obtěžuji, ale podmínkou udělení grantu je uspořádání výstavy během čtrnácti měsíců, takže bych se sVámi velmi rád setkal. Byl bych Vám nesmírně zavázán, kdybyste na tomto projektu participovala apodpořila jej.

Dokud byla Joséphine naživu, Eviin manžel Raph soblibou končil vpráci už ve čtvrtek večer avyrážel srodinou strávit víkend na pobřeží srozeklanými skalami aslaným mořským vzduchem. Po Joséphinině smrti vtomto osvěžujícím zvyku pokračoval. Ale pak se všechno změnilo aod jejich poslední návštěvy tady uplynul už rok.

Evie vzhlédla kHugovi, který zaujatě přejížděl prstem po displeji telefonu, lhostejný kzáplavám levandule vlnícím se na pláních pod nimi aolivovým hájkům přilepeným ke skalnatým terasám nad nimi. Tohle bylo Eviino poslední léto se synem, než se zase vrátí do školy, aby odmaturoval, zažil svůj grand bal aabsolvoval další přechodové rituály spojené se zkouškou dospělosti.

Pohledem se vrátila kzávěru dopisu. Doufám, že by Vás příliš neobtěžovalo, kdybychom na výstavu zařadili iJoséphinin nevydaný rukopis.

Evie si prohrábla prsty vlasy azvedla hlavu. Po Joséphinině smrti se toho rukopisu dožadovali už její nakladatelé, jelikož by to byl zaručeně bestseller. Nikdo bohužel nevěděl, kde se nalézá ajestli vůbec existuje.

Vté době se Joséphininou pozůstalostí zabýval Raph. Ale pak pouhých šest měsíců po skonu své pratety nečekaně zemřel na krvácení do mozku ion.

Evie trvalo osmnáct měsíců, než se prokousala všemi francouzskými zákonnými předpisy týkajícími se pozůstalosti azávěti, ateprve nyní se dostávala na dno krabice sdokumenty. Kromě toho se blížil termín odevzdání jejích botanických ilustrací amusela se věnovat vedení svého podniku – obchodu La Maison Rustique, nacházejícího se ve čtvrti Saint-Germain azaměřeného na prodej vzácných botanických knih, ilustrací arukopisů. Ak tomu měla nádavkem doma truchlícího adolescenta. Na hledání ztraceného rukopisu, jakkoli cenného, jí opravdu už nezbýval čas.

Podle Joséphininy závěti měly její autorské zisky směřovat do speciálně vytvořené Nadace Joséphine Murantové. Další bestseller by vnásledujících letech zajistil víc prostředků na tyto aktivity, financující knihy pro místní školy aazylový dům pro ženy vnesnázích. Joséphine by si to nepochybně přála. Přesto Evie trápily pochybnosti. Kdyby takový rukopis existoval, proč ho Joséphine nepostoupila kvydání sama? Spisovatelka byla dlouho ve vynikajícím duševním stavu, teprve poslední měsíce jí mozek zakalila zhoršující se demence. Kdyby si Joséphine Murantová přála rukopis vydat, udělala by to.

Ale samozřejmě, než bude Evie moci orukopisu nějak rozhodnout, musí ho nejprve najít.

Prsty přejela po dopisu doktora Taziho. Kvalitní papír – stará škola, pomyslela si při úvahách, jaký asi kurátor je.

Joséphine odkázala Raphovi ajeho rodině Vilu Sanary, svůj pařížský byt avše, co se vobou nemovitostech nacházelo. Jak bylo jejím zvykem, doplnila odkaz tajemnou poznámkou: Spoléhám na to, že budete tato místa milovat stejně, jako jsem je milovala já. Zbytek závěti obsahoval pokyny týkající se nadace aobecné instrukce ohledně užívání vily abytu. Stanovily, že určití členové personálu mají zůstat doživotními zaměstnanci, určovaly rozdělení produkce olivového oleje mezi sousedy (obzvlášť choulostivé téma) azahrnovaly seznam úkolů, které Raph stihl splnit jen zpoloviny: dosázení prázdných úseků živého vavřínového plotu, výměnu všech skřípajících oken vily stejně jako parketových podlah atapet vpařížském bytě atd. Spoléhám na to, že se otyto nemovitosti ajejich zařízení postaráte, aby zůstaly zachovány pro další generaci.

Nyní byli dědici toho všeho Evie sHugem apříslušela jim imísta ve správní radě nadace. Evie byla odhodlaná odškrtnout si během tohoto léta několik dalších bodů ze seznamu povinností. Výstava byla vlastně vítaným impulzem, aby se pustila do práce. Apokud existuje nějaký nevydaný rukopis, určitě bude zahrabaný někde mezi dokumenty vJoséphinině knihovně.

Evie stáhla okénko, aby se nadechla mořského vzduchu. Vesnická pekařství, kolem nichž projížděli, nabízela čerstvě upečené bochníky chleba abagety. Za výklady byly vidět vyrovnané řady krásně tvarovaných láhví růžových vín, kbelíky na chodnících přetékaly růžovými abílými růžemi. Výloha malé cukrárny nabízela tácy súhledně vyrovnanými řezy místního jablečného koláče tarte Tatin, bábovičkami canelé, miskami scrème brûlée acroissanty. Vpojízdném stánku se daly koupit trojúhelníky tenoučkých palačinek, naplněných ořechovým sýrem aposypaných místním kořením či pomazaných nutellou. Při pohledu na ty dobroty se Evie sbíhaly sliny.

Od Raphovy smrti se sem vrátili jen jednou. Byla si vědoma, že je nespravedlivá, ale rozčilovali ji všichni ti šťastní rozesmátí turisté vplážových šatech aplátěnkách, toulající se ruku vruce hezkými vesničkami na pobřeží apořizující si selfíčka svých spálených nosů. Ioni sRaphem ktakovým kdysi patřili. Procházeli se sHugem zavěšeným všátku apak usazeným vkočárku. Popíjeli rosé azajídali ho teplým slaným chlebem smístním olivovým olejem, sladkými rajčátky, plněnými vinnými listy ačerstvými grilovanými rybami. Na místních trzích se prohrabovali nejrůznější veteší azbytky látek ajen tak, bez zjevného důvodu, si už dopoledne dopřávali sklenku bublinek, protože byly prázdniny aoni byli mladí ašťastní.

Musela si však přiznat, že se jí po tomto místě stýskalo, toužila po jeho kráse apůvabu. Než se seznámila sRaphem, bylo pro ni Azurové pobřeží profláklá destinace. Klišé, stejně jako Paříž. Jenže pak si Paříž zamilovala – azamilovala se do Rapha. Takže proč ne do Azurového pobřeží?

Už brzy dorazí do první vesnice na úpatí kopců, kde Raph vždycky požádal řidiče, aby zastavil, vyběhl zauta do nejbližšího pekařství avrátil se shnědými papírovými sáčky smístním chlebem fougasse. Odtrhávali si pak kousky teplého chleba aauto zaplnila vůně provensálských bylinek.

Pohlédla na svého krásného syna, téměř osmnáctiletého, kterému zuší věčně čouhala sluchátka. Shrbený zíral do mobilu apalcem přejížděl po obrazovce ve zdánlivě jediném nekončícím pohybu. Tentokrát naštěstí voněl antiperspirantem ašamponem – ne jako jindy – aona se málem neudržela ashrnula mu zčela pramen vlasů, jako to dělávala, když byl malý.

Zaskočilo ji, jak jí chybí mazlení sním zdob, kdy byl ještě miminko. Jeho nejisté batolecí kroky. Rozjařená tvář, když střelil svůj první gól. Všechny ty verze Huga byly minulostí, stejně jako Raph. Nyní žila sohleduplným, zvídavým adolescentem, který klopýtal do dospělosti jako hříbě, jež se jeden dne postaví na nepevné nohy apříští už vdivokém cvalu vyráží do světa. Uvečeře se pouštěl do filozofických debat sahajících od nespravedlivé války vSýrii po úvahy, zda nepřístojnost krkání ustolu nemá být považována za společenský přežitek. Evie si ty rozhovory moc užívala.

Ale některé dny ji stálo obrovské úsilí vylákat Huga zjeho temné nory. To on našel otce na podlaze koupelny mrtvého. Přirozeně to na něm zanechalo následky. Stahoval se do sebe, býval mrzutý či smutný, hlavně vsituacích, kdy mu otec obzvlášť chyběl – po vítězství ve fotbale nebo při návštěvě restaurace. Jeho terapeut Evie ujistil, že žal atrauma jsou vtéto situaci normální aže časem budou ustupovat, chce to jen trpělivost adéletrvající terapii.

Doufala, že letní pauza mu – jim oběma – poskytne prostor knadechnutí, který oba potřebují, aby se dali dohromady, než syn vylétne zhnízda.

Když se přiblížili kvesnici, požádala Evie řidiče: „Mohl byste na chvilku zastavit, prosím? Jen pro něco zaskočím do pekařství.“

Motor ztichl aHugo stázavým výrazem vzhlédl od displeje. „Co se děje?“ Kolem by klidně mohly vybuchovat granáty aten kluk by si ničeho nevšiml.

„Jdu tamhle,“ ukázala Evie na obchůdek avyskočila zvozu. Odvě minuty později podávala jeden papírový sáček vděčnému řidiči adruhý lhostejnému Hugovi. Jakmile rozlomili dosud teplý chléb, zaplnila interiér vozu vůně rozmarýnu, tymiánu aoregana.

„Vzpomínám si na tu chuť,“ pronesl Hugo tiše.

Evie přikývla asousto jí uvízlo vkrku. „Ovšem,“ přikývla splnou pusou.

„Tolik se mi po tátovi stýská.“ Hugo se na ni podíval tmavýma očima svého otce azamrkal, aby zadržel slzy.

„Mně taky.“ Evie opětovala synův pohled avolnou rukou mu stiskla koleno.

„Táta to tady měl moc rád. Jídlo avšechno ostatní.“ Evie se podivovala, kde se vsynově hlase vzala australská nenucenost, přestože byl vjejí vlasti jen hostem.

„Tohle přímo miloval.“ Zamávala ve vzduchu posledním kouskem provensálského chleba ajejí povzbudivý úsměv měl zakrýt tíhu na hrudi. Hugo dojedl aotřel si dlaní oči. Když si zase zapnul sluchátka, Evie mu položila hlavu na rameno azašeptala: „Ahlavně miloval tebe, chlapče. Víc než cokoli na světě.“

Hugo si zastrčil bílé čudlíky do uší. „Já vím.“

Evie cítila, jak mu rameno ztuhlo napětím. Zvedla hlavu, aby se na něj podívala. Hleděl ven zokna apouze jeho poskakující noha naznačovala, že poslouchá hudbu. Kdo by mu mohl zazlívat, že se cítí ztracený?

Snažila se utěšit pohledem na skalnaté pobřeží amalebné střídání úbočí kopců, vinic, olivových hájů avil za oknem vozu. Projeli ještě pár vesnic auž se před nimi objevila brána Vily Sanary apak pod koly vozu zaskřípal štěrk, když zvolna projížděli po příjezdové cestě kolem olivovníků azáhonů levandule. Ta kombinace šedé amodré ji vždy brala za srdce, inyní ji potěšilo, že se nic nezměnilo.

Správci domu, monsieur amadame Laurentovi, zjevně místo dál udržovali ve vynikajícím stavu. Také jim bylo velmi drahé. Pro Maxe Laurenta byla vila celoživotním domovem azaměstnavatelem. Svou anglickou manželku poznal, když tu srodinou trávila dovolenou.

Cesta se rozšířila auž se před nimi zjevila Vila Sanary: tyčící se kamenné zdi vodpoledním světle narůžověle svítily, snimi kontrastovaly kobaltově modré okenice, terasu zdobily sukulenty acypřiše vhliněných květináčích.

Laurentovi přispěchali dolů po schodech, každý otevřel jedny dveře vozu avytáhl Evie aHuga ven na slunce.

„Bonjour, Evie, vítej Hugo, moc rádi vás zase vidíme,“ mumlala Angličanka svýrazným yorkshirským akcentem, když objímala Evie. Měla měkké tělo avoněla růžovou vodou. Vypadala stále stejně: šedé vlasy měla sčesané dozadu do volného drdolu ana sobě modrou šatovou zástěru.

Monsieur Laurent celý bez sebe radostí nadšeně třásl Hugovou pravicí. „Bože, Hugo, ty jsi ale vysoký! Ještěže madame Laurentová dnes napekla dost focaccii. Aco fotbal? Tvoje matka nám poslala fotografii vašeho týmu po finálovém utkání.“ Pustil Hugovu ruku achytil chlapce za ramena. „Tys ale vyrostl. Čím tě máma krmí?“ Přistoupil kEvie apolíbil ji na obě tváře. „Ma chérie! Jsme moc šťastní, že tu strávíte léto.“

„Upekla jsem kuře sbramborami, Hugo. Přesně jak to máš rád.“ Madame Laurentová si radostně mnula ruce.

„Už se těším,“ prohlásil Hugo, rozpačitě si vyndal zuší sluchátka anenápadně je zastrčil do kapsy. Pak políbil madame Laurentovou na obě tváře. „Vypadáte oba skvěle. Jak se daří vašim zeleninovým záhonům? Loni jste toho vypěstovali tolik, že byste tím klidně nakrmili celou vesnici, kdyby bylo potřeba.“

Laurentovi se na sebe usmáli, potěšeni tím, že si ten milý mladík pamatuje jejich vášeň.

Evie se snažila nedat najevo, jak ji ohromila Hugova zdvořilost. Takže on umí být milý! Jen si to šetří pro druhé lidi. Věděla, že je to uadolescentů obvyklé, ale přesto ji to zabolelo.

Madame Laurentová se zavěsila do Huga avedla ho do domu. „Pojď, upekla jsem ti citronový koláč smákem. Můžeš si na něm pochutnat ubazénu. Ačeká vás plný džbán ledového čaje. Dneska je pořádné vedro, chlapče!“

Všichni čtyři vstoupili do haly spodlahou zterakotových dlaždic apřešli kolem točitého schodiště ztepaného železa na zadní terasu. Před nimi se vodpoledním slunci třpytil bazén.

„Moje oblíbené místo!“ zvolal Hugo anadšeně pohlédl na madame Laurentovou. „Myslím, že se hned namočím.“

„Jestli se dobře pamatuju, máchali jste se vbazénu vjednom kuse, mes amis,“ zazubil se monsieur Laurent avyrazil ke kuchyni. „Excusez-moi.“

Tři zbylí se posadili do rákosových křesel. „Jsem tak ráda, že jste přijeli,“ opakovala starší žena. „Vím, že jste se museli potýkat se spoustou věcí. Avím, že bez našeho milovaného Rapha to nebude stejné jako předtím.“ Pohladila Evie po rameni. „Budeme se snažit, aby se vám tu ipřesto líbilo. Je to váš domov! Monsieur Laurent už týdny krotí trávník apiplá se srajčaty. Což je výborné,“ spiklenecky se naklonila dopředu, „protože se mi nemotá vkuchyni.“ Zachichotala se.

„Vlastně jsem chtěl monsieuru Laurentovi nabídnout pomoc,“ řekl Hugo. „Ale zdá se, že má všechno pod kontrolou.“

„Přesto by ji neodmítl,“ poznamenala madame Laurentová, když se objevil její manžel se stříbrným podnosem, na němž se skvěl koláč ačtyři sklenice ledového čaje.

Jak kladl podnos na stůl, led ve sklenicích zacinkal aEvie si poprvé všimla, že se starci třesou ruce avlasy mu prořídly. Vduchu se snažila spočítat, kolik je mu let – něco mezi osmdesáti adevadesáti? Vždycky býval tak čiperný aurostlý. Amadame Laurentová nezestárla ani oden. Se svými růžovými tvářemi, úhledným drdůlkem astatnou postavou vypadala nanejvýš na pětašedesát, přestože musela být mnohem starší. Její vnoučata byla už dávno dospělá. Vnuk pracoval na vinicích vBurgundsku avnučka měla před sebou slibnou kariéru vHollywoodu.

Evie se rozhlížela po dokonale upravené zahradě. „Tohle místo je pravý ráj. Magnifique.“ Vzhlédla ksynovi, který právě zaujatě krájel koláč arozdával jeho kousky na modrých talířcích.

„Čichněte si!“ Madame Laurentová zvedla vázu srůžově abíle zbarvenými růžemi Evie až knosu ata souhlasila, že voní překrásně.

* * *

Table of Contents

1. kapitola

2. kapitola