Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Hedvika Boukalová, Ondřej Cerha, Mojmír Sedláček, Eva Šírová

PSYCHOLOGIE KOMUNIKACE

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 8 582. publikaci

Recenzovali:
Doc. PhDr. Dana Dobrovská, CSc.

Realizace obálky Antonín Plicka
Sazba a zlom Jan Šístek
Formát ePub Jan Šístek
Redakce a korektura Jana Semelková
Počet stran 224
První vydání, Praha 2013

Tisk a vazba Graspo CZ, a.s., Zlín

© Grada Publishing, a.s., 2023

ISBN 978-80-247-4971-6 (ePub)
ISBN 978-80-247-4970-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-1388-0 (print)

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Boukalová, Hedvika, 1979-
Psychologie komunikace / Hedvika Boukalová, Ondřej Cerha, Mojmír Sedláček, Eva Šírová. -- Vydání 1.. -- Praha : Grada, 2023. -- 1 online zdroj. -- (Psyché)
Obsahuje bibliografii a rejstřík

ISBN 978-80-247-4971-6 (online ; ePub)

* 316.77 * 316.772.2 * 316.77:81‘42 * 316.772.4 * 316.776.33 * (048.8:082)
– komunikace (sdělování)
– nonverbální komunikace
– verbální komunikace
– komunikační dovednosti
– interpersonální komunikace
– persuaze
– mediální komunikace
– interkulturní komunikace
– kolektivní monografie

316.4/.7 - Sociální interakce. Sociální komunikace [18]

Autorský kolektiv:

PhDr. Hedvika Boukalová, Ph.D., Policejní prezidium České republiky

PhDr. Mgr. Ondřej Cerha, Ph.D., Ústav etnologie FF UK; Centre for Culture and Evolution, Brunel University London

Mgr. et Mgr. Mojmír Sedláček, Ph.D., Katedra psychologie FF UK

PhDr. Eva Šírová, Ph.D., Institut pedagogicko psychologických studií MÚVS ČVUT

Úvod

Problematika komunikace je velice široká oblast a mnoho již o ní bylo řečeno a napsáno. Jak přinést nové poznatky, které nebudou vytrženy z kontextu, jak se věnovat zdrojům, aby nebylo opakováno stále to samé? Cílem naší práce na této publikaci bylo vyvážit tyto stránky tak, aby informace nebyly izolované, aby zároveň byly zajímavé také pro ty, kdo si chtějí o komunikaci z psychologického hlediska něco přečíst jen tak, ze zájmu.

Publikace, kterou vám předkládáme, má být ve své první části úvodem do problematiky psychologie komunikace, ve druhé se pak má věnovat tématům, která byla na katedře psychologie FF UK v Praze do roku 2022 podrobněji výzkumně i aplikačně zpracovávána.

V úvodních kapitolách se kniha kromě vymezení komunikace věnuje oblasti neverbální komunikace, kde prochází její jednotlivé komponenty. Vrací se ke kořenům studia těchto oblastí, přináší také vybrané aktuální postřehy. Dále postupuje ke kapitole o verbální komunikaci, kde na podkladě schématu komunikačního aktu přibližuje řadu proměnných, které do komunikace vstupují a jichž bychom si, při snaze jí porozumět, měli být vědomi. Zabývá se efektivním nasloucháním, signály řízení konverzace i zpětnou vazbou. Možná méně obvyklou je pak kapitola o intrapersonální komunikaci, tato opomíjená oblast „hovorů k sobě“ je však psychologicky velmi zajímavá a domnívám se neprávem přehlížená. Možnosti využití jejích principů v rámci psychologie sportu i sebemotivace a sebepoznání naznačují, že jde o oblast se značným výzkumným i aplikačním potenciálem. Následuje kapitola věnovaná konfliktu v komunikaci, která je zaměřena výrazně aplikačně, má přinést zamyšlení nad různými strategiemi řešení konfliktu, tedy tím, co můžeme změnit, na čem můžeme pracovat. Ráda by také nabídla ke zvážení pohled na konflikt, který není sám o sobě nutně vždy špatný a nepříznivý. Jednotlivé styly zvládání konfliktů mají své silné a slabé stránky. K tématu konfliktu se rovněž váže problematika přesvědčování a následující kapitola se věnuje prvkům a strategiím v komunikaci, které snahu přesvědčit někoho o určité věci mohou podpořit. Zamýšlí se také stručně, proč tomu tak je, jak tyto prvky fungují.

Kapitola o lhaní již tvoří určité přemostění ke speciálnějším tématům oblasti komunikace. Problematika lhaní je spojena s řadou stereotypů a zaručených doporučení, pod optikou důkladnějšího zkoumání však většina z nich neobstojí. Kapitola shrnuje to, co v současnosti můžeme o projevech lži ve verbální i neverbální komunikaci říci spolehlivě. Opět se dívá také na to, s čím lhaní v našem každodenním životě souvisí.

Následuje kapitola Evy Šírové o komunikaci v rodině. Zaměřuje se na vliv komunikace na vývoj dítěte a specificky se věnuje tématu naladěné a intersubjektivní komunikace rodiče a dítěte. Věnuje se tomu, jak efektivní a intersubjektivní komunikaci v rodině pěstovat.

Devátá kapitola Mojmíra Sedláčka je věnována problematice komunikace v masových médiích a prostřednictvím digitálních technologií. Shrnuje historické podklady studia dané problematiky a vývoj dopadů médií na publikum. Seznamuje se současnými mediálními praktikami, diskutuje očekávání, která od médií máme. Přináší i specifika sociálních sítí z hlediska komunikace ve veřejném prostoru.

Závěrečná kapitola Ondřeje Cerhy se věnuje tématu, které se publikací prolíná, ale zde je zpracováno samostatně a koncentrovaně. Je to téma kultury a jejího prolínání s tématem komunikace. Zachycuje teoretické přístupy k samotnému uchopení a studiu problematiky. Seznamuje s celou řadou koncepcí interkulturní komunikace.

Naším cílem bylo přinést poznatky výzkumně dobře podložené, zároveň se zřejmou návazností na komunikační praxi tak, aby mohly být zdrojem inspirace a přehledu dané problematiky jak pro odbornou populaci, tak pro širokou čtenářskou populaci, která má o téma komunikace hlubší zájem.

V Praze dne 7. 6. 2022

Za autorský tým,

Hedvika Boukalová

1.Vymezení komunikace

Hedvika Boukalová

Pro psychologii je oblast komunikace tématem velmi zajímavým a důležitým, možná i proto, že, jak se říká, „nemůžeme nekomunikovat“. Komunikace hraje centrální roli v našem životě. Úspěšné životy jsou budovány na dobrém podkladu komunikačních dovedností. 80 % manažerů hodnotilo komunikační dovenosti jako jedny z nejdůležitějších kvalifikačních předpokladů zaměstnanců, 65 % také zařadilo dovednosti spojené s vedením druhých (Burgoon, Guerrero, Floyd, 2016).

Komunikace umožňuje předávání určitých významů mezi jednotlivci či skupinami, v širším měřítku pak také směrem od jednotlivce ke skupinám velkým či masám.

Co vše je za těmito významy? Nejsou to jenom informace a poznatky. V rámci společné činnosti velmi efektivně rozvíjíme také vlastní dovednosti a tím pomáháme druhým zlepšovat se například při vaření. Diskutujeme s ostatními o našich postojích, ale i obecnějších hodnotách, normách a ideálech. Bavit se ale můžeme o běžných životních zkušenostech a komunikace nám umožňuje sdílet je s velkou živostí a autenticky. A v neposlední řadě dáváme najevo své emoční rozpoložení, stejně jako vnímáme, zda jsou překvapení či veselí druzí. V rozpoznávání emocí se můžeme také cvičit a zlepšovat, zvyšovat tak svou emoční inteligenci, zlepšovat empatii a tím i naši schopnost spokojeně ve vztazích fungovat. Prostřednictvím komunikace můžeme druhým v emoční tísni vyjádřit podporu pouhým obejmutím, a tak komunikovat poměrně komplexní význam.

Komunikace je zcela zásadní pro utváření našich schopností a dovedností, k jejichž plnému rozvinutí nám pomáhá jazyk. Jednotlivé významy jsou však vázané na psychiku jednotlivce. Platí tedy, že každý máme nějaké osobní zkušenosti a charakteristiky, na jejichž základě interpretujeme a vnímáme to, co nám druzí říkají. A tak když se řekne slovo Vánoce, většina lidí (alespoň v naší společnosti) bude vědět, že jde o období kolem 24. prosince, ale zatímco si někdo vybaví radostné očekávání a tajemnou náladu Štědrého večera, jiný si představí možná chaos a nervozitu. Význam slov je vázán i na situační kontext, takže když někomu v práci řeknu se zívnutím bezprostředně po obědě, že „mám krizi“, bude vědět, že jde a krátkodobý, nepříliš závažný stav, stejným slovem ale může být označeno i náročné období mnohem závažnější, např. ve vztahu, či krize přímo globální. Do třetice je velmi významný společenský a s ním úzce související kulturní kontext daného významu. Shodná gesta jsou tak za různých společenských situací a v různých kulturách chápána odlišně. Poklepání na čelo může značit chytrý nápad, stejně jako něco významově zcela opačného.

Komunikace je také klíčová pro vytváření a udržování vztahů. Jsme sociální bytosti a trávníme velkou část bdělého života v kontaktu s ostatními lidmi. Učíme se, pracujeme, hrajeme si, jdeme na rande, vychováváme, kupujeme, prodáváme, vyjednáváme, přesvědčujeme, hovoříme, komunikujeme spolu – komunikace v různých podobách naplňuje podstatu celé řady aktivit.

Významná je také spojitost komunikace s interpersonální interakcí, s vytvářením, udržováním a někdy rovněž ukončováním vztahů. Interaktivita komunikace hraje roli v angažovanosti účastníků a toho jsou si vědomy i marketingové společnosti. Snaží se vtáhnout své zákazníky do aktivní komunikace, do hodnocení produktů, nabízí odpovědi na otázky. V mezilidských vztazích je však interaktivita komunikace zásadní také pro rozvoj jedince. Komunikace, která doprovází hru a další činnosti, umožňuje tento vývoj výrazně akcelerovat, jde o téma, které rozpracovává Vigotský v rámci svého konceptu zóny nejbližšího vývoje (Vigotsky, 2019). Komunikace je určena k dorozumění se mezi lidmi, nevyhnutelně však vznikají i nedorozumění, kterým bude věnována pozornost v kapitole zabývající se různými přístupy k interpersonálním konfliktům.

Oblast komunikace bývá členěna do nejrůznějších podoblastí, pro které je charakteristické, že i přes svá specifika jsou vzájemně značně provázané, v podstatě neoddělitelné. Oblast komunikace slovy je provázána s neverbálními prostředky komunikace, komunikace mezi dvěma jedinci se často prolíná s komunikací meziskupinovou a masovou. Přesto se jim tato publikace věnuje také odděleně.

2.Neverbální komunikace

Hedvika Boukalová

2.1Funkce neverbální komunikace

Jak již bylo výše zmíněno, neverbální komunikace je často úzce provázána skomunikací verbální. Dá se říci, že neverbální komunikace je všudypřítomná, doplňuje prakticky každý komunikační akt. Dokáže nést několik významů či plnit několik účelů zároveň vjednom jediném okamžiku. Je možné někoho jedním gestem zabrzdit, přivítat, vyzvat kaktivitě, řeči, aniž by bylo řečeno jediné slovo.

Verbální komunikaci často doplňuje, může umožňovat klást na některá vyjádření důraz, sdělení rytmizovat, zpřehledňovat, někdy však také zcela zastupovat. Někdy, například při vyjádření vzteku, je neverbální rovina vpopředí, hlasitější než verbální obsah sdělení. Různí se odhady toho, jaké množství informace je neseno neverbální komunikací. Některé zdroje uvádějí, že až 93%, nicméně půjde pravděpodobně one zcela správnou interpretaci dvou raných studií Mehrabiana akol. (Mehrabian, Ferris, 1967, Mehrabian, Wiener, 1967), další odhady hovoří oasi 66% (Birdwihstell, 1955). Jisté je, že vrůzných situacích to bude různé, někdy to může být klidně 100%, pokud právě někdo třeba jen pokrčí rameny anic neřekne.

Způsob, jakým se vyjadřujeme, má velký vliv na to, co je řečno ajak je sdělení přijato. Velcí řečníci mají na své straně často právě výborně rozvinutou neverbání komunikaci.

Neverbální komunikace může slovnímu sdělení ale také odporovat. Takový nesoulad může upoutat naši pozornost apřinést zmatek aněkdy inedůvěru. Neverbální projevy je důležité vnímat právě vkontextu– jak dalších neverbálních projevů, tak zhlediska toho, co bylo vyřčeno– aje potřeba brát vúvahu isituační adalší, výše zmíněné důležité vlivy. Interpretace jednotlivých projevů, např. gest podle určitého vzoru, může být zavádějící, stejně jako jejich mechanické osvojování. Pokud tak chce někdo působit sebevědomým akompetentním dojmem, nebude mu stačit, aby se naučil několik gest.

Někteří autoři také zdůrazňují, že neverbální komunikace je věrohodnější, více vypovídající rovinou, na níž je méně možné něco zastírat, nicméně ineverbální chování jsme schopni do určité míry kontrolovat. Jak to je sprojevy lži vrámci neverbálních vyjádření, je pojednáno vsamostatné kapitole.

Neverbální komunikace může do určité míry vytvářet jakýsi univerzální jazyk. Existuje řada kulturních specifik vkomunikaci, onichž je také pojednáno blíže vdalších kapitolách tohoto textu, ale řadě neverbálních výrazů rozumíme podobně– úsměvu, ukázání prstem určitým směrem. Může nám tak umožnit nějaké minimum dorozumění se ivsituaci, kdy hovoříme odlišnými jazyky či kdy se neslyšíme.

Zatímco když mlčíme, tedy neříkáme žádná slova, můžeme na verbální rovině nekomunikovat, na té neverbální to nejde. Vždy máme nějaký výraz, ať již vobličeji nebo vpostoji celého těla, ikdyž nemusí být nijak nápadný. Pokud se na někoho usmějeme aon nám úsměv neopětuje, dostáváme možnost se stáhnout, regovat na sdělení, které by možná do slov bylo obtížné převést. Neverbální komunikace tak dokáže vyjádřit to, co by verbální komunikace vněkterých situacích vyjádřit nedokázala nebo možná ani neměla.

Neverbální komunikace je primární vnašich interakcích sdruhými– často nejdříve vnímáme tělesný postoj, zjev, oblečení druhého člověka, než sním komunikujeme verbálně. Její značný význam je spojován se vztahy, neverbální komunikace naznačuje, jaký je charakter našeho vztahu sdruhým člověkem, umožňuje sdílet sociální záměry (Matsumoto, Frank, Hwang, 2013).

Neverbální komunikace je spojována zejména semocemi, podává tedy informaci např. oaktivaci, intenzitě zažívaného emočního stavu, ale také sděluje charakter zažívané emoce.

Právě vsouvislosti svyjadřováním emocí je zmiňován fylogenetický základ neverbální lidské komunikace ajejí ontogenetický primát (Burgoon, Guerrero, Floyd, 2016). Kromě toho však přináší řadu dalších významů.

Je zřejmé, že pokud bychom omezili neverbální komunikaci jen na oblast, kde nekomunikujeme slovy, bylo by to velmi úzké vymezení.

2.2Komunikace dotyky– haptika

Název této oblasti pochází zřeckého slova „hápto“, které znamená spojuji. Oblast haptiky zahrnuje komunikaci dotykem, fyzickým kontaktem. Jde okomunikační kanál, který je velmi důležitý po celý život člověka, ačkoli si to možná méně uvědomujeme. Jde označně přímočarý způsob komunikace. Bezprostředně avkrátkém okamžiku tak mohou být komunikována velmi komplexní sdělení. Jde ooblast mezilidské komunikace, která byla izhlediska jejího významu ve vývoji jedince poměrně značně výzkumně zanedbávána (Bremner, Spence, 2017).

Pozornost je více věnována tomuto způsobu komunikace vdětství ataké vobdobí prenatálním, kdy plod reaguje na dotek matky na břiše aktivací azvýšením pohybů, na hlas matky pak naopak zklidněním (Marx, Nagy, 2015). Její význam udětí je dokladován například tím, že vprůběhu života tato senzitivita klesá (Zingarettia, Pettab, Cruciania, Spitoni, 2019). Dnes se na základě výzkumu odborníci shodují na tom, že doteky jsou kritické pro zdravý vývoj dětí ajejich přežití (Field, 2001). Doteková stimulace během prvního roku apůl života je zásadní údajně ipro zdravý vývoj mozku dítěte. Děti, které takovou stimulaci neobdržely, měly vmenší míře vyvinuty dráhy, které zpracovávají sociální aemoční informace (Gerhart, 2004).

Hmat má však, jak bylo již uvedeno, ivdospělosti velkou informační hodnotu avýznam ipro zdraví člověka. Fyzický kontakt adoteky mohou mít pozitivní vliv amohou přispívat ke zlepšení uastmatu, poruch spánku, ale třeba iderematitid udospělých (Burgoon, Guerrero, Flyn, 2016).

Významným přínosem kpoznání této oblasti byly zhistorického pohledu experimenty Harryho Harlowa smakaky rhesus, které probíhaly zejména vpadesátých ašedesátých letech 20. století. Sledoval mláďata těchto opic ve chvíli, kdy je odebral matce adal jim kdispozici pouze drátěnou figurínu, která měla matku představovat. Vněkterých případech byla figurína vybavena tak, že mládě od ní mohlo sát mléko, vjiných případech byla potažena hebkou látkou, která imitovala srst matky. Během pozorování se ukázalo, že mláďata preferují figurínu potaženou srstí, kníž se mohou tulit, před drátěnou figurínou, od které se mohou jen nakrmit. Tato mláďata se také chovala jistěji, pokud se objevil nový podnět, adříve opustila iluzorní bezpečí blízkosti takové náhradní matky, aby nový podnět zkoumala. Mláďata, která byla vkontaktu sdrátěnou matkou, byla ustrašenější anejistější při kontaktu snějakou změnou vprostředí. Nejlépe pak prosperovala mláďata, která byla vkontaktu smatkou vlastní. Ukazuje se, že dotykový kontakt je pro raný vývoj důležitý aovlivňuje zásadní odvahu mláďat explorovat svoje okolí atím se rozvíjet. Harlow pokračoval sexperimenty smakaky avystavoval je také úplné sociální izolaci. Ta podstatným způsobem ovlivnila jejich kontakt sdalšími vrstevníky isvlastními mláďaty ipsychiku makaků anavodila stavy podobné depresi. Za své experimenty sklidil ikritiku pro trýznivé apoškozující zacházení se zvířaty. Výstupy experimentů podpořily tvrzení Johna Bowlbyho, že těsný kontakt apodpora matky dítěti je, kromě krmení matkou, dalším důležitým faktorem ovlivňujícím podstatně vývoj dítěte. Harlow navíc tvrdil, že zdrojem takového uklidňujícího kontaktu (comfort contact) může být jak matka, tak otec.

Obr.1 Harry Harlow, experimenty smakaky (zdroj: psychology.ru)

Dotyky můžeme dělit podle několika hledisek. Jsou mezi nimi například dotyky konvenční, které mají určitá společensky daná pravidla, mohou to být ale pravidla vyznávaná například jen určitou skupinou. To, jak vypadá pozdrav, například podání rukou, může být dáno zvyklostmi celého národa, ale také malé skupiny příznivců určitého sportovního klubu. Vtchaj-ťi jde například opozdrav, při němž dlaň zadržuje pěst. Přátelskými kontakty dáváme na méně formální úrovni najevo sympatie, povzbuzení. Může mezi ně například spadat poplácání po rameni, obejmutí. Naopak nepřátelské dotyky, jako např. facka, zatahání za vlasy, naznačují averzi, mohou být agresivní, bolestivé, nepříjemné. Nemusejí být ale významné jen fyzicky, mohou být také degradující, vyjadřovat dominanci anadřazenost, přinášet zesměšnění či ponížení. Profesionální dotyky se většinou odehrávají jednosměrně, nejedná se tedy odotyk vzájemný. Může je použít například lékař, masér, jde ohmaty apohyby tělem klienta. Ivtěchto případech je důležité, aby byl klient či pacient otom, co bude probíhat, předem informován, protože ivpřípadě takového profesionálního kontaktu jde ozásah do osobní zóny jedince, který může být vnímán, je-li nenadálý, jako nepříjemný. Intimní dotyky jsou vyhrazeny pro partnerské, erotické vztahy. Dělení dotyků pak uzavírají tzv. autokontakty, jde odotýkání se vlastního těla, např. podrbání se, když něco svědí, upravení vlasů či tření nosu. Tyto dotyky se mohou objevovat častěji vsituacích zvýšeného vnitřního napětí aslouží kmírné redukci tohoto napětí.

Je patrné, že dotyky mohou nést celou škálu významů, důležité je, stejně jako udalších typů neverbální komunikace, jaký je jejich kontext– vjaké situaci se odehrávají, jaký je vztah účastníků situace. Je tak zřejmé, že stejný dotek, třeba ruku položenou na rameni, vnímáme jinak od sourozence ajinak od přísného nadřízeného.

To, že doteky mají potenciál zklidnit druhého člověka, patří mezi jejich důležitou funkci. Tušíme iintuitivně, že když jsme vtěžké životní situaci, obejmutí blízké osoby může vytvářet pocit ujištění, bezpečí, kotvy. Ukazuje se ale, že iobejmutí neznámým člověkem může zlepšit náladu, adokonce mírně zklidnit srdeční tep (Williams, Kleinke, 1993). Vsoučasnosti roste zájem otéma vlivu dotyků zhlediska zprostředkovaného kontaktu mezi lidmi svyužitím současných komunikačních technologií. Ukazuje se například, že obejmutí robota, oněmž víme, že jej kontroluje druhá osoba, zvyšuje přitažlivost daného člověka (Nakanishi et al., 2013).

2.3Komunikace vzdáleností– proxemika

Termín proxemika zavedl antropolog Edward T. Hall, když zkoumal vzdálenosti mezi lidmi ajejich význam avnímání. Zdůrazňoval kulturní specifika percepce aorganizaci vzdáleností mezi lidmi apředpokládal při kontaktu osob zrůzných kultur možná nedorozumění aobtíže vtomto ohledu (Hall et al., 1968). Dnes panuje shoda na rozlišování čtyř vzdálenostních pásem, která máme vyhrazena pro různé osoby.

Přibližně asi 50 cm od nás, uvádí se také, že je to vzdálenost na dosah ruky, je to pásmo intimní, kam obvykle pouštíme jen nejbližší osoby, partnera anejbližší rodinné příslušníky. Je to vzdálenost, na které probíhá obejmutí, hlazení, chování, houpání na kolenou acelá řada dalších aktivit charakteristických pro opravdu blízké vztahy. Vtéto vzdálenosti také vnímáme druhou osobu výrazně vlastním čichem, můžeme cítit komunikačního partnera, jeho dech, tělesné teplo. Obličej je tak blízko, že sledujeme inepatrné obličejové výrazy. Tón hlasu také obvykle odpovídá této vzdálenosti ahovor je tak tlumenější, vhodný pro vyjadřování blízkých sdělení.

Pásmo neformálně-osobní obsazuje 50 až 120 cm, kde komunikujeme sblízkými osobami apřáteli, kde také probíhá osobní komunikace sjednotlivci, například kolegy. Dělí se ještě na dvě kategorie, osobní je bližší, neformální je pak umístěna na vzdálenějším okruhu tohoto pásma. Blíže kvnějšímu okraji pásma již není tak snadné se komunikačního partnera dotknout či ho cítit. Jemný hlas je méně funkční. Snadné je sledovat obličej druhé osoby jako celek aje pohodlnější dívat se mu do očí, než je tomu ubližších vzdáleností. Přesto můžeme vnímat detaily neverbálního chování velmi dobře. Můžeme již vnímat nejen tvář, ale idalší části těla.

Pásmo sociálně-poradní se rozkládá mezi 120 až 370 cm, kdy jeho vnitřní část je sociální, vzdálenější pak poradní. Sociální pásmo umožňuje ještě udržení určité úrovně soukromí, ale komunikační partner či partneři nejsou tak blízko, aby se mohli dotknout nebo cítit druhého. Je možné účastnit se neformální konverzace, poznat jeden druhého. Poradní vzdálenost je vhodná pro více formální interakce, například obchodní transakce. Je možné více využívat idalší komunikační kanály, nejen obličej. Možná je také komunikace vmenších ivětších skupinkách, umožňuje sledovat větší množství lidí najednou.

Pásmo veřejné pak zasahuje za hranici asi 370 cm, jde opásmo obsazované větší skupinou lidí, například při veřejném projevu. Je vhodné pro formálnější komunikaci. Publikum má celkový pohled na mluvčího, mluvčí hovoří více nahlas adynamičtěji, aby zachytil pozornost publika.

Obr.2 Vzdálenosti pro interpersonální komunikaci

Tvar těchto prostorových uspořádání nemusí být přesně kruhový. Tvoří spíše pomyslnou elipsu, kdy největší vzdálenosti máme tendenci udržovat zepředu našeho těla, oněco menší zezadu anejlépe zvládáme přesun neznámých lidí do větší blízkosti ze stran. Záleží však opět ina situaci aosobnostním nastavení. Pokud jde například osituaci, kdy se nacházíme vdopravním prostředku vrámci dopravní špičky, jsme ochotni, pokud se neděje nic zvláštního apotenciálně nebezpečného, nechat do naší blízkosti přistoupit ineznámé lidi. Někomu je však tato nucená fyzická blízkost druhých velmi nepříjemná, jsou to zejména více introvertované osoby, které udržují větší osobní vzdálenosti (Park, 2015). Extraverti nechávají druhé přistoupit do bližší vzdálenosti. Naopak introverti potřebují delší čas pro regeneraci po kontaktu sdruhými, zejména po nucené fyzické blízkosti (Cainová, 2012).

Kulturně se potom ukazuje, že zejména vseverských státech Evropy, například ve Skandinávii, je tendence dodržovat tyto zóny větší, vjižnějších státech, jako jsou Itálie, Španělsko, Portugalsko, je obvyklejší vstupovat do osobní zóny častěji, častější je ifyzický kontakt mezi osobami, imezi takovými, které nejsou přímo vblízkých přátelských vztazích. Vtomto ohledu jsou někdy rozlišovány také kontaktní anekontaktní kultury, tedy ty, kde kromě bližší udržované vzdálenosti probíhá ičastější fyzický kontakt, doteky. Mezi více kontaktní kultury je řazen jih Evropy, Latinská Amerika aarabské státy, mezi méně kontaktní např. severní Evropa iAmerika (Dolphin, 1998). Ve spojitosti skulturou je však třeba mít ve vztahu kproxemice na paměti idalší aspekty, např. kategorizaci interpersonálních vztahů, odlišnosti ve vnímání sociálních rolí adalší.

Když pojednáváme ovzdálenostech mezi lidmi, můžeme rozlišit určité typy teritorií. Vprvní řadě je to naše tělesné teritorium, které obsahuje naše tělo jako takové aosobní bublinu kolem nás. Primární teritorium je ústřední, pro náš každodenní život, zahrnuje obvykle domov, kancelář, auto. Jde obvykle omísta, na nichž trávíme více času amáme je spíše ve větší míře zabydlená. Jsou to místa, kde se můžeme uvolnit, cítit bezpečně, vnímat je jako do určité míry svá. Sekundární teritorium je pak tzv. interakční teritorium, je okrajovější pro každodenní život, trávíme vněm méně času. Jsou to místa zčásti veřejná, na nichž jsou typicky také další lidé, ale zároveň tam nemůže být kdokoliv. Účast na nich je podmíněna např. nějakou formou členství. Může to být kampus nebo chodby zaměstnání. Veřejné teritorium je pak oblast, která je otevřená všem, jsou to parky, obchody, bývají to místa, kudy spíše procházíme (Burgoon, Guerrero, Floyd, 2016).

Svůj prostor máme také tendenci někdy určitým způsobem značkovat (Goffman, 2010). Nečiníme tak obvykle, jako to dělají zvířata, ale můžeme například svetrem položeným přes opěradlo židle dát najevo, že si tuto židli protentokrát nárokujeme. Dalším druhem značky může být ohraničení, například plotem či prostupným živým plotem, který však jasně signalizuje, kde jsou hranice daného teritoria. Takovou značkou může být ipodpis. Mezi lidmi se různí míra, sjakou si označují azabydlují své prostory, ať již takové, které obývají dlouhodobě, nebo třeba jen krátce.

Na význam udržování osobního prostoru panují různé pohledy. Důležitá je někdy určitá vyváženost tohoto prostoru, reagovat tak můžeme jak na to, že je někdo příliš blízko, což může být nepříjemné, ohrožující, tak na to, že je někdo příliš vzdálený anám se sním nepohodlně komunikuje či jej nemůžeme mít pod kontrolou.

Podle teorie ochrany slouží prostor kolem nás především jako bezpečnostní zóna ajeho velikost se mění podle situace. Menší je tedy ve chvíli, kdy jsme na večírku spřáteli, vprostředí, které vnímáme jako bezpečné, větší pak, když jdeme vnoci sami ulicí. Pokud vtakovou chvíli někdo vstoupí do této zóny, snažíme se zvětšit vzdálenost mezi ním anámi, například zrychlíme (Dosey, Miesels, 1969).

Teorie rovnováhy, jak ji formulovali vroce 1965 Argyle aDean (Hzuka, Mishima, Matsumoto, 1989) si všímá souvislosti osobního prostoru sintimitou. Čím větší intimita, blízkost vztahu, tím větší je iblízkost fyzická. Někdy jsme donuceni být fyzicky blízko sněkým, ským nejsme vblízkém osobním vztahu. Například vjiž zmíněném přeplněném metru nebo uzubaře. Vtakových situacích máme tendenci dosahovat větší psychologické vzdálenosti avyvažovat tak fyzickou blízkost úhybnými manévry, jako je například odvrácení pohledu, zavření očí, pootočení se bokem či zkřížením nohou.

Teorie očekávání narušení se zaměřuje na naše předpoklady ohledně chování druhých. Podle toho, jaký je vztah mezi námi adaným člověkem, hodnotíme situaci, vníž například přijde blíže, než bychom čekali. Když je to někdo, koho máme rádi, vnímáme takové chování jako projev náklonnosti. Pokud je to ale někdo, koho příliš vlásce nemáme, interpretujeme takovou situaci jako útok (Burgoon, 2015).

Osobní blízkost avnímání emocí druhých

Dalším vlivem, který můžeme brát vúvahu při dodržování osobní vzdálenosti je také to, jak se daný člověk, kněmuž se blížíme, tváří. Není asi příliš překvapením, že má-li určitý člověk rozzlobený výraz, máme spíše tendenci držet se od něj dále, tváří-li se však šťastně, jsme ochotnější přijít kněmu blíže. Největší aktivace amygdaly souvisela světší preferovanou vzdáleností právě od rozzlobených, ustrašených nebo smutných lidí. Ukázalo se také, že lidé, kteří skórovali výše vpsychopatických rysech, měli nízkou empatii, vykazovali sníženou aktivaci amygdaly, když se dostali do kontaktu sčlověkem se smutným výrazem (Vieira, Tavares, Marsh, Mitchel, 2017). Účastníkům byla představena řada výrazů obličeje abyli požádáni oupravení jejich velikosti na obrazovce tak, aby manipulovali svnímanou vzdáleností od každé tváře. Bylo vybráno čtyřicet tváří, které vykazují rozzlobené, ustrašné, šťastné, smutné aneutrální výrazy. Účastníci byli instruováni, aby nastavili vzdálenost, kterou by normálně udržovali „při rozhovoru sneznámým člověkem“. Vrámci studie absolvovali také posouzení osobnostních rysů avyšetření na fMRI. Je tak patrné, že pravděpodobně zbezpečnostních důvodů se držíme dále od lidí, kteří jsou rozzlobení nebo se něčeho bojí, ale smutný výraz lidí vnás nemusí spouštět chuť se jim přiblížit apomoci.

Současná specifikace osobního prostoru, vztažená do oblasti přeplněných městských oblastí, zahrnuje nejen neviditelnou fyzickou bublinu kolem těla, ale také naše všechny smysly (Rosenbloom, 2006). Náš osobní prostor může být narušen hlasitými zvuky, například zvoněním telefonu druhých lidí, nepříjemnými pachy, upřeným pohledem neznámé osoby ve výtahu, prudkým pohybem kolemjdoucích či jedoucích například na koloběžce. Ačkoliv se zdá, že lidé se lépe adaptují na velkou koncentraci ostatních vprostoru (Altman, 1975), ilidé ukazují známky stresu spojené snarušením soukromí aosobního prostoru.

2.4Komunikace pohledy očí

Sledováním mluvčího dáváme najevo zájem, pozornost, efektivní vnímání druhého ajeho sdělení. Pro aktivní naslouchání však jen upřený pohled nestačí.

2.5Komunikace pohyby obličeje– mimika

Pokud se ohlédneme do minulosti, zjistíme, že zájem ozkoumání mimiky, tedy obličejových výrazů, měl již Charles Darwin, který se tak stal otcem zakladatelem výzkumu neverbální komunikace.

Obr.3 Ukázka výrazu vzdoru zDarwinovy publikace The Expression of the Emotions in Man and Animals

Mikrovýrazy

Obličejová zpětná vazba

2.6Komunikace pohyby paží arukou– gesta

2.7Komunikace postojem těla, pohyby těla– kinezika, posturologie

2.8Paralingvistika

2.9Artefakty, fyzické prostředí ačas

2.10Neverbální projevy moci adominance