Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Lenka Pastorčáková

Kandidát

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 8655. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Jazyková úprava Radka Svobodová
Návrh obálky TypoText
Grafická úprava a sazba TypoText
První vydání, Praha 2022
Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a. s., 2022
© Text Lenka Pastorčáková, 2022
Ilustrace na obálce © matc;
kovaricekpavel/Depositphotos.com

ISBN 978-80-271-6645-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-6644-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-3866-1 (print)

PROLOG

Kdo chce hrát vysokou hru,
musí počítat s tím, že bude padat z výšky.

Ze tmy v předsíni se ozval dětský pláč. Stiskla jsem vypínač a v tu chvíli jako by obrovská neviditelná ruka stiskla mé srdce. Bůh dobře věděl, co činí, když stvořil dětské slzy, tu jedinou zbraň bezbranných.

Seděl tam u dveří na plastové stoličce, s plyšovým Hafíkem v podpaží, batůžek ve tvaru závodního auta stále na zádech. Plakal tiše, se skloněnou hlavou, tvářičky celé rudé, bradička se mu třásla, jak se snažil zadržovat vzlyky, z nosu mu odkapávalo všechno to dětské zklamání. Oč tišeji plakal, tím hlasitěji křičelo mé svědomí. Nebyl to totiž pláč rozmazleného dítěte, které si vynucuje novou hračku. Byl to spravedlivý, upřímný pláč čtyřletého chlapečka, který v tu chvíli nežádal víc než trochu mého času. Žádal pouze splnění toho, co jsem mu slíbila. Jmenuje se Mikulášek, já mu ale od narození říkám Kulíšek.

Přidřepla jsem si k němu a pohladila ho po jemných vláskách. Ani se na mě nepodíval, jen se mu brada zatřásla zase o něco silněji. Odtáhl se. Chtěla jsem mu říct něco konejšivého, jenže nebylo co. Nechtěla jsem dál slibovat, protože by to znamenalo lhát. Na tenhle výlet se mnou se opravdu moc těšil, dobře jsem to věděla. Mluvil prý o něm celý týden, ptal se, kolik dnů ještě, chodil brzy spát v naivní dětské víře, že tak urychlí příchod nového dne a bude zase o kousek blíž okamžiku, kdy jeho teta přijede z Prahy. A já? Já ho zklamala.

V kuchyni se podruhé rozezněl „poplach“ – vyzvánění, které jsem si v mobilu nechala nastavit speciálně pro NĚJ, abych hovor od NĚJ nikdy a nikde nepřeslechla. Nemá totiž rád, když se nedovolá napoprvé. Kulíšek ke mně zvedl velké uslzené oči a já se zmohla jen na prosté: „Je mi to moc líto.“

Zatímco jsem telefonovala s NÍM, slyšela jsem, jak můj malý synovec v chodbě škytá. Na stole přímo přede mnou stál v hrnečku jako němá výčitka svazek pampelišek, které pro mě cestou sem natrhal. Z telefonu létaly další a další pokyny, a tak jsem popadla papír ležící hned vedle těch pampelišek, abych si vše, do posledního detailu, zapsala těsnopisem vyvinutým speciálně kvůli NĚMU. Nerad se totiž opakuje. Škytání se ozývalo čím dál zřetelněji, až jsem ho najednou uslyšela přímo za svými zády. Kulíšek tam chvíli jen tak postával, a když uviděl, co jsem právě provedla, okamžitě se rozvzlykal tak hlasitě, že jsem jeden z pokynů od NĚJ neslyšela. ON však diktoval dál, což mě znervóznilo natolik, že jsem Kulíška popadla za drobná ramínka a postrčila jej směrem k obýváku.

„Teta teď musí pracovat, sakra! Jdi za babičkou!“ Že jsem na něj zbytečně zvýšila hlas a odstrčila jej podstatně hruběji, než bylo v tu chvíli nutné, mi došlo teprve při pohledu na mou mámu, která okamžitě přispěchala, aby Kulíška jako správná babička utišila. Jen zakroutila hlavou, chytila tu drobnou ručku a odvedla synovce pryč. Bůh dobře věděl, proč vymyslel babičky, ty naducané polštáře pro padající děti.

Když hovor s NÍM skončil, respektive ON jej ukončil (nerad totiž někomu přenechává poslední slovo), uvědomila jsem si konečně i já, co jsem provedla. Onen papír (teď zcela popsaný poznámkami, co všechno musím zařídit) byl totiž původně obrázek. Ještě před chvílí na něm byly namalované dvě postavičky, velká a malá, držící se za ruce, a kolem nich jakési příšerky. Já a Mikulášek v Dinoparku, jehož návštěvu jsem mu celý týden slibovala. Z našich plánů sešlo, když už měl sbalený batůžek; hned poté, co zavolal ON, že musím urychleně připravit mimořádnou tiskovou konferenci. Zírala jsem na ty počmárané postavičky, se kterými si dal synovec takovou práci. Pečlivě jim namaloval řasy, jednu po druhé, mně dokonce i pihy, tak dokonale, jako by použil stejné síto, přes které je na můj obličej nasypaly geny. Vybavil se mi jeho pohled, úsměv, jiskřící oči dychtící po uznání, když mi ten obrázek předával. Byl tolik pyšný, že jej namaloval sám. A já? Jako bych šlápla na dětskou duši.

Opatrně jsem vešla do obýváku, abych se Kulíškovi omluvila. Seděl na klíně své babičky, hlavu opřenou o její rameno, a nechával se hladit po uslzené tváři. Neslyšeli mě vejít.

„Babi, tetulka už mě nemá ráda?“ zeptal se. Tiše jsem couvla kousek zpět a zadusila v krku kašel, který se odhodlaně dral ven.

„Ale to víš, že má. Jen má teď spoustu práce, tak se chová divně. To ale neznamená, že nás nemá ráda. Až ta práce skončí, bude teta zase jako dřív, víš?“

„Já vím, tetulka dělá kampaň, že? Aby z toho pána, co jí pořád volá, byl plezident.“

„Ano. Ty sis zapamatoval i slovo kampaň? Ty jsi ale chytrý chlapeček.“

Viděla jsem, jak Mikulášek moudře pokýval hlavou a pak se na chvíli zamyslel. „A teď má toho pána, co bude plezident, radši než mě?“

„Ne, tak to není, Mikulášku. Vůbec ne. Teta je teď jen ve velkém stresu, protože dělá moc důležitou věc; důležitou pro nás všechny, ale tebe má pořád moc, moc ráda. Mnohem víc než toho pána. Ty jsi její poklad. To přece víš, ne?“

„Myslíš?“ pochybovačně naklonil ustaranou malou hlavu na stranu a upřel na babičku oči plné naděje rozpité v slzách.

„Vím to. A ty o tom vůbec nepochybuj.“

To už vpluly slzy do očí i mně, tak jsem se raději nenápadně vytratila, vrátila se do kuchyně, zhluboka vydechla a začala připravovat koncept nedělní tiskové konference, jejíž smysl mi prozatím unikal. Respektive pokoušela jsem se o přípravu konceptu, ale myšlenky ne a ne seřadit se do potřebných formací; místo toho skládaly vlastní choreografii, kde o nejlepší místa na jevišti bojovaly výčitky se vztekem. Máma ještě chvíli Mikuláškovi cosi trpělivě vysvětlovala, pak se objevila ve dveřích do kuchyně. „Vezmu ho do toho Dinoparku.“

„Aha, no… to… Já myslela, že tě bolí kyčel.“

„Jo bolí, ale už je to lepší. A někdo to udělat musí.“ Jen jsem smutně přikývla a zastyděla se.

Všimli jste si, že když mají mámy před svými dětmi mluvit o bolesti, vždy, nezávisle na stadiu a intenzitě utrpení, řeknou, že už je to lepší? Protože když Bůh tvořil mámy, jednoduše jen přejmenoval anděly. A ti si přece nestěžují. A tak když moje máma pronesla ono „někdo to udělat musí“, nemyslela to jako výčitku, prostě jen reálně zhodnotila situaci. Dokonce jsem v jejím hlase zaslechla obavu. O mě. Nikdy dřív jsem na Mikuláška nezvýšila hlas. Nikdy jsem se k němu nechovala hrubě. Vlastně už se v mnoha ohledech nechovám jako dřív.

Když vlak z Prahy přijíždí na havířovské nádraží a já oknem spatřím nervózně přešlapujícího tátu rozhlížejícího se do všech stran, aby okamžitě vyrazil pomoci mi s kufrem, jako bych se při sestupu ze schůdků vagónu vracela na perón lidskosti. Jenže pak stačí jedna SMS, jeden e-mail nebo telefonát od NĚJ a z módu lidskosti automaticky přepínám do módu robota na dálkové ovládání, které drží v rukou ON. Jinak to totiž nejde. Ne, když děláte prezidentskou kampaň. Ne, když ji děláte pro NĚJ.

„Tak ať to máš brzo hotové. Jo a ve špajzu máš Vincentku, táta ti ji ráno koupil,“ máma vykročila do chodby, pak se ale zarazila, jako by si na něco vzpomněla, a otočila se zpět. „Takže se ještě dnes vracíš do Prahy, když máte zítra tiskovku, chápu to správně?“

„Bohužel, musím.“

Žádný pohyb. Ticho.

„Ještě něco, mami?“

Když trochu přimhouřila oči, obkreslily je pavučiny vrásek, mapy jejího života. Nebo spíš mého? Za kolik vrásek na tom krásném, vlídném obličeji nesu odpovědnost?

„Já jen… doufám, že ti to za to stojí. Že ON za to stojí,“ na pár vteřin se na mě upřeně zadívala. „Hlavně ale doufám, že to pořád děláš proto, že v NĚJ věříš. Protože pokud ne, budeš si to vyčítat. Znám tě. Už zase kašleš. Obě víme proč.“

Než odešla, ještě jednou se na mě otočila: „Mimochodem, Adam měl předevčírem narozeniny. Nezapomněla jsi mu popřát, že ne?“

Splašil se mi tep. Tak proto. Proto jsi odjel, Vlčáku můj. Protože já to zase podělala. Jak jsem jen mohla zapomenout na narozeniny člověka, který žil v rytmu tlukotu mého srdce? Po tom všem?

Když odjeli do Dinoparku (Mikulášek bez rozloučení), snažila jsem se soustředit na přípravu tiskovky, jejíž smysl mi prozatím unikal, ale v plicích jako by mi vířil písek a v hlavě bzučela mámina slova. Už zase kašleš, obě víme proč. Psychogenní kašel. Tělo vám dává najevo, že se máte na něco nebo na někoho vykašlat. Tělo přejímá roli vůdce, protože mozek, nevěda kudy kam, složil zbraně.

V mém případě už cesta zpět nevede. Vede jen ta jedna – na Hrad.

Jestli z týhle kampaně odejdeš, zažiješ smrt za živa. Tohle je hodně vysoká hra, holčičko! A ty ji dohraješ do konce, s námi. Tahle slova mě předevčírem přišpendlila na pomyslnou nástěnku špíny, ztracených iluzí a nadějí. Zůstanu na ní viset po zbytek svých dnů. Jednou provždy si budu pamatovat, že kdo chce hrát vysokou hru, musí počítat s tím, že bude padat z výšky.

Zrovna jsem měla rozepsanou zprávu pro Adama, respektive její třetí verzi, když mi přišla SMS od mé starší sestry Vlaďky, Mikuláškovy mámy: Jak jsi mu to mohla udělat? Nepoznávám tě!!! Zírala jsem na displej iPhonu, kterým jsem v kampani musela chtě nechtě nahradit staré dobré Lenovo, a všimla si, že se mi třesou ruce. Polilo mě horko a na pár vteřin se rozmazal svět. Zavřela jsem oči a začala pomalu, zhluboka dýchat. Krátký nádech, třikrát delší výdech. A znovu… Slyšela jsem Mikuláška zpívat Indiánskou ukolébavku…

Během minulé návštěvy rodičů, před dlouhými týdny, jsem téměř celý víkend strávila u počítače, s mobilem u ucha. V neděli jsem dokonce nehodlala ztrácet čas tím, že vůbec vylezu z postele, a rovnou si v ní zřídila kancelář. Před obědem Vlaďka přivedla Mikuláška, který ke mně hned vtrhnul do pokoje; do mého bývalého dětského pokoje, kde teď má všechny své hračky nashromážděné u prarodičů. „Ty jsi pořád v pyžamu, tetulko. Všimla sis?“ Po bůhvíjak dlouhé době se někomu povedlo rozesmát mě. Když se mu ale ani odpoledne nepodařilo přimět mě převlíknout se a hrát si s ním na lupiče a policajty, vlezl si ke mně pod peřinu, sebral mi notebook z klína, opatrně ho zaklapnul a usadil na něj Hafíka. „Musíš odpočívat, tetulko. Zavři oči a mysli na něco pěkného,“ opakoval, co zřejmě slýchával od Vlaďky, když nemohl spát. Tak jsem zavřela oči a lehla si na bok. Mikulášek mě hladil po vlasech a zpíval: „Spinkej, můj maličký, máš v očích hvězdičky.“ Kdy se ten drobný chlapeček, který se nedávno učil říkat babička místo bába, naučil tak krásně zpívat souvislý text? „Dám ti je do vlasů, tak usínej, tak usínej.“ Jak mi jen něco takového, v jeho životě tak důležitého, mohlo uniknout? „Óó vatanaj, óó vatanaj,“ zněl mi do ucha dětský hlásek, zatímco mi tekly slzy.

Vzpomínky přerušil „poplach“. Znovu. Tentokrát se ale rozezněl tak intenzivně, že se mi rozvibrovaly spánky a rozpumpovala krev, jako by mi kdosi vpravil do těla zapnutý tyčový mixér, podobně jako když lékař zavádí do těla sondu. Jako by mi měl explodovat mozek. Místo toho však explodovalo cosi jiného. Byl to právě tento okamžik, v kuchyni mých rodičů, s počmáraným obrázkem, pampeliškami a vzpomínkou na Indiánskou ukolébavku, kdy se ve mně něco zlomilo. Tělo, srdce i mozek, po dlouhé době zase spolu, řekly dost! Popadla jsem iPhone a vší silou jím mrštila o zeď.

1. ČÁST

Oněkolik měsíců dříve

„Příští týden budete mít ve studiu Špinaře.“ Když mi šéfredaktor Milan Hemza oznamuje, že do dalšího dílu mnou moderované politické diskuse dorazí jeden znejbližších anejkontroverznějších spolupracovníků (lze-li takového vůbec určit) prezidenta dosluhujícího první funkční období, tváří se, jako by účast osobně přislíbil papež. Ijeho hlas tak zní. „Všechny redakce by mu teď utrhly ruce, aby ho měly. Nikomu nedal rozhovor už pár měsíců amá to být jeho poslední, než pořádně vypukne prezidentská kampaň.“

„No, to je zajímavé. Aco že jeho ruce hodné roztrhání nabídl zrovna nám?“ pokládám řečnický dotaz. Odpověď se dá seškrábnout zšéfredaktorových zorniček rozšířených samou samolibostí adomnělou významností. Dá se vyčíst ználad, které vuplynulých dnech promořily velín, apokaždé, když Hemza nebo jeho úslužný zástupce Štramplický otevřou dveře avyjdou mezi podřízené, plíží se ven spolu snimi, aby tam mohly oblézat další těla ašplhat do hlav méně odolných jedinců, tedy těch ochotných odkývat nebo nevidět cokoliv při jejich vlastním šplhu vzhůru.

Mou otázku Hemza ignoruje. „Bude to bomba, všichni nás budou citovat. Vyjednám na tenhle díl víc vysílacího času auděláme ztoho speciál.“ Spokojeně pokýve hlavou, na okamžik se zahledí na zeď, zřejmě proto, aby si na ni narýsoval obrysy onoho velkolepého speciálu, znovu pokýve hlavou, přehodí na stranu své dlouhatánské vlasy, pro něž si vysloužil přezdívku Indián, ahvízdne na svého psa, co se motá pod nohama reportérů.

„Moment, prosím. Akdo bude ve studiu sním, respektive proti němu?“

Chvíli si mě podezíravě přeměřuje, trochu při tom přimhouří oči. „Vy budete bohatě stačit. Pokaždý tam nemusej bejt dva. Je to Špinař, proboha.“

„No právě. Adramaturgem bude tentokrát kdo?“ zarazím ho ještě na odchodu zmístnosti.

Šéfredaktorovy dlouhé, objemné nohy udělají pár kolébavých kroků zpět. „Poslyšte, Dominiko. Zdá se mi to, nebo zas máte stím moderováním ňákej problém? Nebo snad se Špinařem? Nebo zas chcete jet na Ukrajinu?“ Jak se tak výhružně tyčí nad mým stolem, zdá se ještě mnohem vyšší iširší než obvykle.

Ukrajinou Hemza nazývá Moravskoslezský kraj, odkud pocházím. Jelikož kromě běžných reportérských služeb ještě každou neděli moderuji, vydobyla jsem si alespoň volné čtvrtky apátky každý třetí týden, abych mohla za rodinou. Přestože ve vlaku oběma směry, stejně jako každou volnou chvíli unašich, hledám podklady apíšu scénář kdiskusi, nikdy se moje cesta tam neobejde bez šéfredaktorových nebo Štramplického připomínek. Poznámka oUkrajině mě ale nechává chladnou. Způsob našeho vyjadřování nevypovídá nic oobjektu našeho zájmu, nýbrž pouze onás samých. Apak, tahle poznámka o„Ukrajině“ patří ještě do mírnější části spektra Hemzova specifického uvažování. Pokud letíte na dovolenou běžnou ekonomickou třídou, letíte podle něj dobytčákem, gaye nazývá řiťomrdy, policisté jsou pro něj bezmozci, vojáci zelený mozky aobčané odlišné barvy pleti negři, případně špína. Takováto označení se nezdráhá používat ani při přepisování reportáží nebohým reportérům; spoléhá totiž na to, že oni si je pak ve střižně upraví. Jasně, když komentář namlouváte, trkne vás to. Ne tak ovšem utitulků, které jednoduše vepíšete do šablony amáte je připravené kodvysílání. Atak se jednou stalo, že Hemza do titulkové šablony klékaři černé pleti vepsal „černý negr“ atakovýto titulek pak několik vteřin visel na obrazovce během večerních zpráv.

„Ne, nemám žádný problém.“ Zhluboka se nadechnu avyslovím to, co mě šimrá na jazyku od počátku našeho rozhovoru. „Jen bych ráda, aby se se Špinařem zacházelo stejně jako skterýmkoliv jiným hostem ve studiu. To je vše.“

„Avy snad máte ňákej důvod domnívat se, že tomu tak nebude?“

Mlčím.

„Tak adost. Poďte se mnou!“ Hemza škubne hlavou směrem ke své kanceláři.

Když vejdeme dovnitř, jeho zástupci Štramplickému stačí jediný pohled na nás, aby spěšně opustil kancelář, ato is odporně páchnoucím hadrem, kterým nejspíš drhnul výkaly Hemzovic nemocného psa. Když za ním zapadnou dveře, šéf mě rozmáchlým gestem vyzve kusazení se na velmi nízké pohovce.

Tu se ti zvás, kdo nechcete být zahlceni nepodstatnými detaily, jistě pozastavili (aoprávněně) nad tím, proč vyzdvihuji fakt, že jde opohovku nízkou, ato dokonce velmi. Správně, neobtěžovala bych vás takovým detailem jen tak zbůhdarma. Jenže, zkuste si představit téměř dvoumetrového, víc než stokilového šéfredaktora stojícího srukama zkříženýma na hrudi nad drobnou redaktorkou sedící na pohovce tak nízké, že má kolena téměř ubrady, avzhlížející tak vysoko, že vidíte jen její bělmo. Fakt, že stojící osoba má nad tou sedící vždy jistou psychologickou převahu, je všeobecně znám, nemůžu se však ubránit dojmu, že tuto pohovku pro liliputy si po nějakém velkolepém manažerském školení nechal Hemza vyrobit na zakázku. Aby dotyčné sedící dostal na úroveň lejna, které přímo vedle pohovky čas od času zhmotní jeho pes, když zrovna nemá plenku. Je tam iběhem následujícího monologu. To lejno. Respektive nechutný flek, který Štramplický nestihl dočistit.

„Dominiko, do prdele, přestaňte zas dělat drama! Po roce vtýhle televizi máte vlastní pořad, arovnou politickou diskusi. Co chcete víc, ve třiatřiceti, proboha? Přišla jste zjiný televize… Ajá tady mám reportéry, co poctivě čekaj na moderování třeba deset let. Anedočkaj se za celej svůj posranej život.“ Při slovu posranej jeho pohled sklouzne vedle pohovky. „Ačeho jsem se dočkal od vás? Hmm? Furt sou sváma ňáký problémy. Furt ňáký kecy. Furt! Naše strážkyně všech ctností! Paní Morálka,“ pohrdavě si odfrkne.

„Jenže já…“

„Mimochodem – říkali mi ženský zpíárka, že jste zas odmítla ňáký focení srozhovorem,“ skočí mi do řeči.

„No, ne tak docela. Měla jsem zrovna jet za rodinou, tak jsem paní redaktorce nabídla, že jí fotky pošlu arozhovor uděláme po telefonu nebo mailem. To jí ale nestačilo, tak jsme se domluvily, že se zkusí ozvat jindy.“

Šéf znechuceně kroutí hlavou, chvěje se mu chřípí coby neklamné znamení, že jeho hlas co nevidět opanuje okolí. „Jak za rodinou?“ Kdyby oči opravdu dokázaly propalovat, večer by uklízečka smetla zpohovky vrstvu popela. „Aco takhle odložit na jindy rodinu místo odkládání rozhovoru, hmm? Uvědomujete si vůbec, jaký to mohlo být promo?“ Zpod víček mu lezou narudlé oční bulvy. „Kolikrát vám ještě budu muset vysvětlovat, že jste, do prdele, jednou ztváří týhle televize apodle toho se taky musíte chovat?“

„Takový režim jste mi sám schválil, mám dva dny volna jednou za tři týdny. Tohle byla jediná možnost, kdy tam co nejdříve zajet aneměnit si sněkým služby. Babička je nemocná, potřebovala jsem…“

„Mě ale, do prdele, vůbec nezajímá, co jsem komu schválil nebo co jste potřebovala, když jste měla být na titulní straně televizního magazínu,“ povážlivě se přiblíží. „Tohle už se prostě nebude opakovat! Teď zpátky ke Špinařovi. Při vší úctě kvám, aže jí, ZATÍM, není málo, už se konečně vzpamatujte, Dominiko! Nerad bych měnil moderátora zrovna před prezidentskejma volbama, tak mě přestaňte srát, prostě jenom dělejte svoji práci aneřešte píčoviny. Jasný?“

Trochu zvláštní, že? Poslouchat oúctě, zatímco sedíte vedle psího lejna aposloucháte projevy slovního průjmu.

„Je to, do prdele, jasný, Dominiko?“

Vstávám. „Aten dramaturg?“

Naše oči vpité do sebe, jeho nadzvedávající se chřípí.

„Vy,“ překvapí strohou odpovědí. Ve tváři má výraz, který nedokážu přesně identifikovat, nic dobrého ale nevěstí. „Jen mi vneděli ráno scénář pošlete knáhledu, pro sichr, ať to vidí druhý voči.“

Měla bych být spokojená. Jako dramaturg sama sobě funguji už nějakou dobu. Není to sice ideální varianta – kvalitní dramaturg kruce, půl přípravy hotovo –, ale pořád lepší varianta, než kdyby se toho zase ujal Hemza, případně Štramplický spáteří ohebnou tak, jako by ji měl uhnětenou zplastelíny. Tak proč ty vibrace vžaludku? Proč ten divný pocit?

Zatímco ostatní reportéři, uvyklí na náhlé vyrušení pronikavým štěkotem psa opouštějícího redakci, po Hemzově odchodu zase zběsile buší do klávesnic aběhají do střižen svytištěnými texty reportáží, mně už se znovu zkoncentrovat nepodaří. Na živý vstup od Poslanecké sněmovny zapínám léty vypilovaný režim automat, tedy ústa sdělují národu, co potřebuji sdělit, zatímco mozek žvýká, co potřebuje žvýkat.

Špinař. Víc vysílacího času. Speciál. Aco ten podivný výraz vHemzových očích, když říkal, že dramaturgem budu já?

Tuším, ne vlastně vím, že to nebude jen tak. Co ovšem nemůžu ani tušit, je fakt, že za týden mi televizní právník pohrozí pětimilionovou pokutou, záhy skončí celá moje televizní éra astanu se součástí boje oHrad.

***

„Tak copak se děje, Domi?“

Měla bych být překvapená. Sotva jsem dorazila domů. Aon už ví. Jenže on vždycky ví. Je to totiž Adam, maják mé psychické kondice na čtyři písmena. Dokáže se vmžiku naladit na mou vlnu, zatímco já kolikrát ještě ani netuším, že na nějaké jsem. Stačí mu jeden jediný pohled, dokonce iskrz televizní obrazovku.

„Během toho vstupu jsi byla myšlenkama jinde. Mělas smutný oči. Něco vpráci? Indián?“ Vždycky se kouká. Když některý živák nestihne, pustí si jej ze záznamu. Živý vstup mívám několikrát týdně, někdy dokonce několikrát za den, často stéměř totožným obsahem. Přesto je pro Adama každý znich důležitý.

„Zase ti vyčítal, že trávíš moc času urodičů?“

„No, to taky.“

„Anení už načase vysvětlit mu, že když moderuješ politickou debatu, ato je práce na full time, bylo by fajn zbavit tě reportérských služeb?“

„Není to tak jednoduché, Vlčáku. SHemzou se nedá normálně mluvit.“

„Tak si sním promluvím já. Takhle mi tě trápit nebude.“

„Nech to být, Adame. Stejně to tentokrát není hlavní problém.“

„Aco je tentokrát hlavní problém?“

„Budu mít ve studiu Špinaře. Mám ztoho divný pocit. Víš, jak teď vedení televize podlézá prezidentovi. Nechci být součástí nějaké jejich frašky, která mu má pomoct znova na Hrad. Aještě před zraky celého národa.“

„Celýho ne. Zas tak si nefandi. Max několika stovek tisíc lidí,“ povzbudivě do mě šťouchne. „Akdo bude dramaturg?“

„Já.“

„Tak vidíš. Tos byla naposledy is prezidentem. Abylo to vpohodě. Mělas skvělý ohlasy.“

„No, jenže to nebylo na začátku prezidentské kampaně, onic nešlo. Teď jde ohodně. Je prostě podezřelé, že se Hemza nechce angažovat acelé to nechá na mně. Nebude to jen tak, uvidíš.“

„No, uvidíme, teď na to nemysli.“ Sundává mi kabát aspolu sním ičást toho hnusného povlaku, co se na mě nalepil vHemzově kanceláři. Tohle je můj domov – vůně Adama amomentálně taky restované cibule, která se line zkuchyně.

„Dělám dýňovou polívku, ta ti udělá dobře. Pojď, naliju ti zatím víno.“

Vede mě do obýváku ausazuje na pohovku, odkud sleduji, jak vkuchyňském koutu jeho dlouhé, vypracované ruce zbavují lahev korku. Uvolňující zvuk vína dopadajícího na dno skleničky. Lžíce cinkající ookraj hrnce. Krásně tvarovaná záda oděná do světle modrého svetru. Vbarvě jeho očí. Potřebuji ty oči vidět. Potřebuji, aby ony viděly mě, protože mimo jejich dohled se občas sama sobě ztrácím. Vstanu, pomalu kAdamovi zezadu přistoupím, pohladím ho po rameni aon se otočí čelem ke mně.

„Copak? Už ti tam bylo samotný smutno?“ jemně mě chytí kolem pasu avysadí na kuchyňskou linku. Cítím, jak se pod jeho pohledem rozlévá mým tělem teplo aklid. Jsou to oči vlka, vtom nejlepším slova smyslu, dokonce is vnějšími koutky jemně vytočenými vzhůru. Občas si přeji už nikdy neodejít zjeho zorného úhlu, žít jen vněm, vtom přísně střeženém teritoriu, pod jeho ochranou, kde je pro mě vždy bezpečno.

Nikdy mě neztrácej zdohledu, Adame…

***

Mimochodem věděli jste, že zhlediska chování neexistují jiné dva druhy, které by si byly blíže než vlci alidé? Aže ustálená představa oalfa samcích jakožto nadřazených aagresivních pánech tvorstva pochází znepochopení reality? Způsob vedení hlavního vlčího samce totiž nespočívá ve vynucování, dominanci, ani vagresi vůči ostatním členům jeho skupiny, nýbrž vtiché sebedůvěře atichém sebeujištění: Víš, co musíš udělat. Víš, co je pro tvou smečku nejlepší. Vedeš příkladem asvým chováním ostatní uklidňuješ. Alfa samci nejsou agresivní, protože to nepotřebují. Takže alfa samec může být hlavním hráčem při úspěšném lovu, ale po skolení kořisti klidně poodstoupí aprospí se, zatímco jeho smečka se nasytí.

To neznamená, že by alfa samci nebyli drsní, když to potřebují. Jeden slavný yellowstonský vlk, který získal své jméno podle čísla jeho rádiového obojku – 21 –, byl lidmi, kteří příběh jeho života pozorovali zblízka, považován za „super vlka“. Při obraně své rodiny byl nelítostný anikdy vzápase skonkurenční smečkou neprohrál. Apřitom vrámci jeho vlastní smečky byla jeho nejoblíbenější aktivita zápasit smláďaty. Aco si opravdu užíval, bylo předstírání, že prohrál.1

***

„Á, tady se nám někdo vyspal do zelena. Se podívej na ty kruhy pod očima,“ zděsí se televizní maskérka Jolana, jen co se usadím před obrovské osvětlené zrcadlo. Napadlo vás někdy, proč se vůbec říká, že má někdo pod očima kruhy, když je to vlastně blbost?

„Půlkruhy,“ odpovím.

„Co?“

„Nejsou to kruhy. Jen půlkruhy. Kruhy by byly kolem očí, ne pod nimi.“

„No tak hlavně abys byla takhle pohotová ive studiu. Jsem na tebe zvědavá, vtomhle stavu. Spalas vůbec?“ zkoumá můj bledý obličej, zatímco míchá na houbičce korektor sjakousi těžko identifikovatelnou hmotou, která pravděpodobně za chvíli překryje ony půl/kruhy vrstvou okonzistenci sádrobetonu.

Než stihnu odpovědět, už významně zdvihá zplihlý pramen mých vlasů. „Hele, že nehodláš ztrácet čas lakováním nehtů, na to už jsme si sholkama zvykly, ale vlasy sis snad umýt mohla, ne?“

„Promiň. Usnula jsem nad ránem, tak jsem si pak na dvacet minut ještě natáhla budíka. Však ty si stím nějak poradíš.“

„No. Co mi zbývá, že? Ale jestli ti zas po vysílání přijde kytice nebo dáreček, hezky mi to sem přineseš, jasný? Kdyby tě teď ti tví ctitelé viděli, ti by koukali, co je stebou práce. To seš tak nervózní ze Špinaře? Proč, proboha?“

„Nejsem nervózní přímo zněho. Mám jenom takový divný pocit. Už byl vmaskérně, jo?“

„Jo jo, byl, asi před půl hodinou. Sme si říkaly, že se na tu diskusi nějak těší. Těsně před vysíláním ho ještě Klára zaběhne přepudrovat, leskne se jak tady to zrcadlo. Měl dost rozvernou náladu, mimochodem. Tady snáma se všema flirtoval.“

Sleduji, jak můj obličej vzrcadle ipod nánosem make-upu ještě víc bledne. Proč přišel tak brzy? Sjeho nabitým programem? Většina respondentů, apolitici obzvlášť, jezdí na poslední chvíli. Prolítnou maskérnou, někdy ani to ne, vběhnou do studia, zvukař jim sotva nasadí port, vyzkouší se zvuk, běží znělka, na hlavní kameře se rozsvítí světýlko ajedem. Zažila už jsem isituaci, kdy mi ministr vešel do studia teprve vprůběhu živého přenosu. Jen Špinař už si tady někde, vysmátý, popíjí kafe, zatímco ze mě teprve dělají člověka.

Na můj mozek zaťuká zlá předtucha. Ten neřád ji automaticky pustí dál, jako starou dobrou známou, aona se vněm okamžitě zabydlí, rozleze se do všech záhybů aškvír, naplní jej jako nádivka vnitřek krocana. Něco je špatně. Něco bude špatně. Instinktivně zkontroluji mobil. Zapomněla jsem zrušit tichý mód. Čtyři zmeškané hovory, všechny od produkčního Honzy. Všechny vrozmezí uplynulých patnácti minut.

Zatímco Jolana soustředěně tvoří černou linku na mém víčku, nádivka vmozku bobtná. Pošlu Honzovi SMS sdotazem, co se děje. Odpověď přijde okamžitě: Víš, že je tady Hemza aprávě se Špinařem přepisují tvůj scénář?

Já: Kde?

Honza: Uautomatů, sedí ustolku pro hosty.

Já: Běžím tam.

Vstanu tak prudce, že tekutá linka vedená Jolaninou rukou vytvoří na mém víčku klikyhák. „No moment, kam si myslíš, že teď jako poběžíš? Máš rozdělanej obličej, musíme ještě natočit vlasy, ani ne za půl hodiny vysíláš,“ snaží se mě udržet vkřesle.

„Sorry, Joli,“ popadnu kabelku, anež vyběhnu zmaskérny, slyším její zoufalé lamentování, že to, jak budu na kameře vypadat, půjde na její triko.

„Neboj, já to pak vysvětlím,“ křiknu na ni zchodby aschody vezmu po dvou.

Na výjev, který se mi naskytne opatro výš, jen tak nezapomenu. Šéfredaktor shradním kancléřem sklonění nad mým scénářem, hlavy usebe jako dva věrní přátelé ladící harmonogram večírku, Hemza vjedné ruce propisku, ve druhé chlebíček, Špinař míchá kafe. Drobky dopadající na scénář, flek od majonézy rozmáznutý na okraji listu. Jak symbolické. Můj pracně adle nejlepšího svědomí vytvořený scénář má pro ně hodnotu jednorázového papírového tácku, který mohou bezostyšně zmastit, zprasit, podrobit ve všech významech toho slova. Můj scénář je jim podroben, stejně jako já. Stejně jako diváci téhle diskuse. Už zdálky vidím, že pokud zmé původní verze zůstanou alespoň drobky, bude to úspěch. Jak jsem tušila, Hemza vzal vše do vlastních rukou. Do rukou sčervenou propiskou.

Zatím si mě nevšimli, atak šéfredaktor hradnímu kancléři poklidně vysvětluje: „Tohle jí tam můžeme nechat, prostě se chvíli budete točit na tom, že je to jen spekulace, kterou nejde prokázat, presumpce neviny, někdo vás nebo pana prezidenta chce účelově poškodit, bla bla bla, dyť to znáte.“ Kdybych nevěděla, že jde ošéfredaktora jedné znejvlivnějších televizí, myslela bych si, že je Špinařovým mediálním poradcem nebo tiskovým mluvčím.

„Co to děláte?“ vybalím na ně bez pozdravu, vbláhové iluzi, že se – přistiženi při činu – začnou kát, omlouvat, červenat, vykrucovat, nebo že je alespoň uvedu do rozpaků. Jenže Hemza jen zvedne hlavu, naštvaně, nejspíš proto, že jsem se vůči panu kancléři projevila neuctivě, Špinař se zvedne celý, aby mi potřásl rukou. Ten samolibý úsměv. Záblesk vočích, kde nenacházím ani špetku studu. Tento pán se podle všeho vyspal do růžova. „Á, zdravím vás, paní redaktorko.“ Stisk opětuji, jak velí slušnost, načež dotaz adresovaný Hemzovi zopakuji.

„Trochu češeme váš scénář, ladíme detaily,“ konstatuje šéfredaktor suše azměří si mě přísným pohledem. „Ivy byste potřebovala učesat adost vyladit, se mi zdá.“ Koukne na hodinky. „Nemáte být náhodou touhle dobou vmaskérně?“

„Mně se naopak zdá, že jsem ve správný čas na správném místě,“ odseknu. „Ladíte detaily? Spolu? Můžu?“ zvednu scénář. Přes většinu zásadních otázek na kontroverzní témata Hemza jednoduše udělal červené kříže apod ně vepsal otázky své, přívětivější, přátelštější, zbytečné, leč neškodné. Škrtal stakovou razancí, že se místy téměř proryl skrz papír. „Vyhodil jste všechno podstatné.“

„Co je podstatný, laskavě nechte na mně, Dominiko,“ zvýší hlas. Špinař si nervózně odkašle.

„Ta vaše verze byla neucelená, honila jste hodně zajíců naráz, tak jsem to trochu proškrtal adal tomu nějakou formu,“ pokračuje důrazným tónem Hemza anepřestává mě propalovat očima.

„Proto jste všechny pořádné zajíce vystřílel, nebo znich aspoň udělal mrzáky?“ ani já neuhnu pohledem. Hemza zbrunátní. Dokážu si představit, co se vněm právě odehrává; je to cholerik každým coulem. Cholerik, který teď potřebuje řvát, funět, nadávat, urážet, ale nemůže, aby před Špinařem neztratil dekorum. Atak jen nenávistně mhouří oči apoužívá slovní spojení jako neucelená verze, zatímco vsobě dusí výkřiky oprdelích asračkách. Hemza, šéfredaktor vyměšování.

Kolem projde trojice rozesmátých reportérů vracejících se zkuřáckého dvorku. Uctivě pozdraví Špinaře adál pokračují chodbou. Kolik už jich stejně bezstarostně prošlo kolem stolu, za nímž Hemza kastroval můj scénář se stejnou lehkostí, sjakou vyřizuje běžnou agendu? Mohl se přece se Špinařem zavřít někam do soukromí. Sází šéfredaktor na rčení, že pod svícnem je největší tma, nebo na všeobecnou redakční laxnost, přizpůsobivost, či snad dokonce ochotu zavřít oči, zacpat si nos arychle se přesunout pryč zmísta, kde to smrdí? Nechtít vidět přece neznamená nevidět. Ta Hemzova sebejistota, sjakou na frekventovaném místě drtí novinářskou etiku. Bez špetky ostychu ji nasypal do kafemlýnku adůkladně rozemlel, aby Špinař dostal své lahodné, nezávadné kafe. Žádné pochyby otom, že odtučněná light verze scénáře bez problémů projde do vysílání ajá ji súsměvem odprezentuji před stovkami tisíců diváků.

Jak se jen tohle mohlo stát? Kdy? Kdy se tahle televizní redakce přehoupla přes hranici, kdy se ještě alespoň snažila tvářit jako nestranná? Amůžu se ještě vůbec tvářit já, že toho nejsem součástí? Odpověď bohužel znám. Nemůžu. Dávno ne. Nikdo si nemůže namlouvat, že toleruje zlo jen proto, aby se vjeho ohnisku pokusil páchat dobro.

Hodím scénář zpět na stůl arychle vyslovím, co vyslovit chci. Dřív než bych mohla ztratit kuráž. Vím přesně, kde jsou mé hranice. Vím dobře, co nechci ajakých rozhodnutí nebudu nikdy litovat. „Do tohodle já nepůjdu.“ Trochu se mi chvějí ruce, nejsem zas takový hrdina, ale na hlase to snad není znát.

„Co tím, do pr…“ Hemza se zarazí. „Co tím myslíte, že do tohodle nepudete?“ Pevně zapře ostůl obrovské ruce amezi nimi ke mně vysune hlavu svýhružně vypoulenými očními bulvami.

„Podle takového scénáře prostě nemůžu moderovat. Říkal jste, že dramaturgem budu já. Jestli se vám můj scénář nelíbil, mohli jsme si nad ním sednout spolu. Ale tohle?“

„Adost!“ Hemza vyskočí zpohovky tak „rychle“, jak mu to jeho tělesná konstituce dovolí, tedy spíše se zní vyšroubuje. „Tohle si vyřešíme umě vkanclu. Omluvte nás na chvilku,“ obrátí se ještě na Špinaře.

Hemza se rázně šine úzkou chodbou vedoucí kjeho kanceláři, já za ním cupitám na vysokých podpatcích – které stejně za stolem ve studiu nebudou vidět, ale znějakého důvodu je pokaždé vkostymérně nafasuji –, vrukou počmáraný scénář, kolegové ustrašeně uskakují do stran aočima se mě ptají, co se zase děje. Volá Jolana. Pak volá produkční Honza, že volala Jolana. „Ty teď nemůžeš mluvit, co? Napiš mi, jestli je všechno vpohodě, jo?“

Hemzův řev se rozprostře redakcí, jen co za námi zapadnou dveře. Přes skleněnou stěnu jeho kanceláře vidím, jak život vnewsroomu ustrnul, všechny pohledy směřují knám, některé vystrašené, jiné vdychtivém očekávání velkolepé senzace. Cirkus slístky do první řady.

„Já jsem si, do prdele, myslel, že jsem vám to minule řekl jasně, Dominiko!“

„Ataky jste řekl, že dramaturgem budu já.“ Už zase sedím na gauči vúrovni země – lodičky jsem musela zout, aby mi Hemza neviděl až do krku –, už zase se mám cítit jako lejno náhodou odpadlé od psího zadku.

„To by ten váš scénář nesměl být úplná sračka. Koho furt zajímají ňáký vaše kontroverze? Spekulace? Nikoho!“ Hemza pochoduje od stěny ke stěně aod úst mu létají sliny. „To ido Špinaře musíte tak rýt, do prdele? Na co si to hrajete? Nechte ty vaše kydy ainvestigace Klímovi nebo Kroupovi, nebo co já vím komu, my tohle nepotřebujeme. My si nemůžeme dovolit hrát si na drsňáky před prezidentskou volbou! Ne když jde olidi od prezidenta, kterej bude nejspíš znovu zvolenej. Nechci žádný problémy. Chápeme se konečně?“

„Víte, Milane, pamatuju si časy, ane tak dávné, kdy vám ty moje kontroverze, kydy, jak teď říkáte, přišly fajn. Pokud se nepletu, nechal jste mě moderovat debatu právě proto, že jste byl smým stylem práce spokojený. Ateď najednou, když jde oHrad, je vám můj styl na obtíž. Já chápu, že to nemáte lehké, dovedu si představit ten tlak před volbami, ale tohle přece tahle televize nemá zapotřebí. Vždycky jsem si vás vážila za to, jak jste lpěl na tom, abychom byli nezávislí, nestranní.“

Vybavím si pár redakčních pivních dýchánků, na které jsme Hemzu přizvali. Kromě toho, že býval (pro svůj neotřelý humor apohotové bonmoty) spolehlivým tahounem zábavy, býval také (pro svůj všeobecný přehled) moudrým rozhodčím našich reportérských názorových válek. Všechny nás myslím bavily chvíle, kdy se Hemza pohupoval nad svým rychle se vyprazdňujícím půllitrem, natáčel hlavu po směru přelévajících se argumentů, pak prázdný půllitr odsunul stranou, mávnul na servírku ahodil do placu argument, ke kterému už nebylo co dodat. Kam tohle všechno zmizelo?

„Skončila jste?“ Hemzu můj proslov zasáhl asi tak těžce jako motýl, který ovás vletu zavadí koncem křídla.

„Podívejte, Milane,“ odkašlu si. Křestním jménem ho obvykle neoslovuji. Hlas mi trochu drhne, plíce jako by mi kdosi zase plnil pískem. „Já se svámi opravdu nechci hádat. Je to jen ztráta času, místo toho…“

Skočí mi do řeči: „No sláva. Konečně…“

„Moment, prosím. Chci říct, že já už se rozhodla,“ opět si odkašlu. „Tu debatu prostě neodmoderuju. Musela bych se stydět,“ kouknu na mobil, „ale do začátku vysílání zbývá víc než dvacet minut, takže…“

„Kurv*!“ Hemza zařve tak, že téměř nadskočím. „Jak si to jako představujete? Ten pořad je váš, na tenhle speciál je sváma natočená nová upoutávka. Nikdo jiný to moderovat nemůže. Takže vy se teď seberete, půjdete do maskérny apak odvedete práci, za kterou jste placená! Apřestaňte mě už srát, Dominiko!“

Hluboký nádech, výdech. Aještě jednou. Teď už se mi klepou ikolena. Ztoho gauče asi jen tak nevstanu. „Pan Štramplický bydlí za rohem aurčitě to odmoderuje víc než rád. Navíc už to přede mnou dělal, takže to divákům nepřijde tak divné, mohla jsem přece onemocnět. Napudrování vmaskérně je otázkou minuty ascénář jen přečte, tak si to přece představujete, ne? To zvládne každý ibez přípravy. Kdokoliv, kdo má dneska službu.“

Šéfredaktor přistoupí až ke mně, takže zjeho úst cítím alkohol, který si nejspíš také dopřáli se Špinařem. Když řve, jeho sliny mi prskají přímo do obličeje. „Skončila jste? Nebudu sváma diskutovat. Už teď ohrožujete vysílání aza to máme pěkně mastný pokuty. Takže pokud se nechcete do konce života zadlužit, zvedněte zadek apadejte do maskérny!“

„Jaké pokuty?“ znejistím. Možná blafuje. Nejspíš ale ne, na to si je příliš jistý. Avlastně by to dávalo smysl.

„Vypadněte! Azítra před poradou se umě budete hlásit. Už vás mám dost!“

Vypotácím se zmístnosti, lodičky vruce, dávivý kašel vkrku. Ticho vnewsroomu. Pohledy ostatních nevnímám, soustředím se jen na svůj dech apodlamující se kolena. Když ale přes sklo oddělující newsroom od studia zahlédnu vrcholící přípravy na vysílání, kameramany na značkách, svou moderátorskou židli, druhou pro Špinaře ana stole dvě sklenice svodou, jako by někdo vzal můj žaludek na centrifugu. Za necelých dvacet minut tam mám sedět, vedle Špinaře, usmívat se, předčítat zostudného, servilního scénáře, tvářit se, že jsem sním ztotožněná, nebo že jsem si jej dokonce sama napsala (koneckonců vzávěrečných titulcích bude mé jméno iu pozice dramaturg). Mám předstírat, že mi přijde důležité ptát se na to, jak se za uplynulé funkční období podařilo zvelebit zámecké zahrady, místo abych šla do Špinaře kvůli všem levárnám ahradním kontroverzím, které dosud zůstávají nedořešeny. Aco víc, před prezidentskou volbou. Před sebou vidím všechny oprávněně kritické komentáře všemožných mediálních analytiků, rozhořčené e-maily zklamaných diváků atelefonáty žádající mou hlavu. Bude to moderátorská sebevražda vživém přenosu. Ainformační podvod na divácích, kteří od moderátora politické diskuse oprávněně očekávají víc (apřed prezidentskou volbou obzvlášť) než informaci opočtu vysázených stromů za uplynulé funkční období. Na těle cítím pot, točí se mi hlava. Posadím se na nejbližší volnou židli, od reportérky Lucky si nechám přinést vodu, trochu upiji, zbytkem si orosím čelo azátylek, ajen co se mé tělo trochu zkonsoliduje, vyrazím do vrchního patra budovy.

Dr. Maříček, firemní právník, se škrábe nejdříve na čele, pak na lysině vprostřed malé hlavy. „Proč se na to ptáte? Vy snad máte něco takového vúmyslu učinit?“

„Ano, přesně to učinit chci. Za necelých dvacet minut. Potřebuju vědět, co se stane, když do studia prostě nepřijdu.“

„Pak vás vedení televize snejvětší pravděpodobností zažaluje anemine vás vysoká pokuta plus uhrazení soudních nákladů.“

„Jak vysoká pokuta?“

„Hodně.“

„Kolik?“

„Pět milionů korun.“

Dýchej, Dominiko, dýchej.

„To ale samozřejmě nebude jediný důsledek, se kterým byste měla počítat,“ významně poklepe propiskou ostůl. „Je nutné počítat také sjistou řekněme všeobecnou ztrátou důvěryhodnosti uvšech dalších potenciálních zaměstnavatelů. Přirozeně vás budou vnímat jako neloajálního zaměstnance, který je schopen kdykoliv hodit firmu přes palubu. Anemluvě omediální smršti, kterou tímto neuváženým krokem rozpoutáte. Pomyslela jste ina to, slečno Loučková?“ pohlédne na mě zpoza brýlí. „Budete litovat, otom nepochybujte. Emoce nikdy nebyly dobrým rádcem. Tuhle bitvu nemůžete vyhrát.“

„Je to racionální rozhodnutí na základě faktů, ne emocí, pane doktore. Auž jsem volala panu Štramplickému. Je na cestě, připravený odmoderovat to za mě. Vysílání vohrožení není. Mohla bych přece onemocnět nebo by mě mohlo přejet auto. Pak by taky někdo musel moderovat za mě.“

Pět milionů. Dýchej, Dominiko, dýchej.

Pohlédne na mě skrz kovové obroučky brýlí. „Smím vědět, co vás ktak dramatickému kroku vede, slečno redaktorko? Jste na vrcholu, máte pozici, na kterou ostatní čekají celou kariéru. Máte obrovskou společenskou prestiž. Proč to všechno chcete zahodit? Ana dlouhá léta se zadlužit?“

Nechci už tohle dál poslouchat. Nemůžu, mám-li se rozhodnout nezávisle na strachu. Ani ten nebývá dobrým rádcem. „Děkuji, pane doktore, na shledanou.“

Na chodbě se opřu čelem ozeď. Nádech. Pět milionů. Výdech. Soud. Nádech. Mediální smršť. Výdech. Pět milionů. Pět milionů! Soustřeď se, Dominiko, máš ještě patnáct minut. Potřebuji druhý, nezávislý pohled někoho snetřesoucími se koleny idlaněmi, když mně samotné se teď třese imozek.

Adam! Emoce ani strach možná nejsou dobrým rádcem, ale můj Vlčák rozhodně ano. Okamžitě vytočím jeho číslo. Obsazeno. No tak, Adame, víš přece, že těsně před vysíláním ti nevolám jen tak pro nic za nic. Zkouším to znovu. Stále obsazeno. Běžím na toaletu. Jen tam, zamčeni vkabince, máte totiž vtelevizní redakci alespoň na chvíli soukromí; iu umyvadel pravděpodobně někoho potkáte. Zamknu se, zaklapnu víko od toaletní mísy aposadím se na něj. Snažím se utřídit si vhlavě myšlenky, ale víří si tam zcela nezávisle na mé vůli, jako by na ně foukal obrovský větrák. Ze všech možností mi tak vychází jen jediná.

Když se na mobilu konečně objeví Adamova fotka azazní song The Best Of You, do začátku vysílání zbývá sotva deset minut. „Promiň, Domi, měl jsem na telefonu rejžu toho dokumentu oaspergrech, co teď natáčíme, anešlo ho zastavit. Nelíbí se mu záběry…“

„Vlčáku, to teď není důležité, poslouchej mě, hrozně to spěchá.“ Překotně mu odvyprávím, co se stalo, apak mlčím, drtím uchem sluchátko, aby mi neuniklo jediné Adamovo slovo, jenže nepřichází ani hláska, slyším jen jeho dech, nebo možná můj vlastní. „No tak, Adame, za chvíli vysíláme. Co mám dělat?“

„Hlavně se uklidni. Máš to někde ve smlouvě, něco oohrožení vysílání apětimilionový pokutě?“

„To nevím, asi ne. Fakt nevím, musela bych se podívat.“

„Nejlepší asi stejně bude do studia jít, Domi. Nejsem právník, ale tohle ti prostě nemůže jen tak projít, ikdyby tvý úmysly byly bůhvíjak šlechetný. Televizi bys tím mohla pořádně zavařit. Můžeš ještě zkusit zavolat nezávislýmu právníkovi, ale stejně…“

„Na to už nemám čas,“ utnu ho. „Promiň, Adame. Mám namalované jedno oko avolá mi Hemza, budu muset jít.“

„Počkej, zlato. Teď mě dobře poslouchej. Domaluješ si druhý oko, zhluboka se nadechneš, pak půjdeš do studia aodmoderuješ to snoblesou, podle svýho nejlepšího svědomí. Nikdo tě nemůže nutit číst otázky, který číst nechceš. Nikdo ti nebude držet pod krkem nůž, ani Hemza. Všechno je stejně jen na tobě. Takže prostě pojedeš podle svýho původního scénáře, jako by se nic ztoho, cos mi teď odvyprávěla, nestalo. Ano, zlato?“

Kývu, zatímco vhlavě už se mi rodí další ale. „Špinař je na mě připravený. Viděl všechny otázky, ity, co Hemza přeškrtnul. Ak těm, co ve scénáři zbyly, ho Hemza nabriefoval. Bude to jak povídání ukafíčka, Adame.“

„Stím už nic nenaděláš. Ty budeš minimalizovat zlo aodejdeš ze studia svědomím, žes pro to udělala všechno. Pulitzerovu cenu za dnešek asi nedostaneš, ale pusu ano. Dobře?“

„Dobře,“ usměji se na telefon. „Díky moc, Vlčáku.“

„Zvládneš to, jsi moje lvice. Hlavně klid.“

Jak to, že to, co vmé hlavě rozblikalo všechny kontrolky aspustilo všechny alarmy, zní vAdamově podání tak jednoduše? Jenže jen co se trochu uklidním, naskočí mi před očima obraz rozzuřeného Hemzy po skončení vysílání. Zabije mě amou mrtvolu dá sežrat svému psovi. Pak budu, vpodobě psího lejna, ležet na zemi vedle pohovky, na níž se bude poníženě potit moje nástupkyně.

Adam myslí na totéž. „Hemza bude sice řvát, ale na to už seš zvyklá, ne? Ok, asi bude řvát víc než obvykle, ale ty mysli na to, že jsi udělala, cos mohla, že tě čekám před redakcí, odvezu si tě domů anapustím ti horkou vanu. Ateď už utíkej. Zlom vaz, zlato.“

Šest minut do vysílání, maskérnu už nemůžu stihnout. Prohrábnu obsah kabelky. Jen jelení lůj. Místo domalování druhého oka proto navlhčeným toaletním papírem smažu make-up zprvního, rty si namastím jelením lojem aběžím do studia.

Rozzuřený Hemza: „Kde do prdele ste? Tohle už se nebude opakovat! Nikdy!“

Zelená Jolana: „Ježišikriste, jak to vypadáš?“

Vyděšený režisér: „Všechno vpořádku, Dominiko?“

Zatímco zvukař zkouší port, tedy malý klopový mikrofon, který jsem si vrychlosti protáhla pod šaty, Jolana naběhne se svým kufříkem první pomoci anastříká mi do vlasů takové množství suchého šamponu, že se okamžitě rozkašlu. Pak hbitě tupíruje kořínky, její nová kolegyně Aneta přiskočí spudrem, téměř jedním tahem přepudruje mě iŠpinaře aprávě začne lovit vzázračném kufříku, když Jolana ustrne vpohybu avytřeští oči tak, že mám obavu, jestli jí intenzivním tupírováním nezůstal vruce pramen mých vlasů. „Ježiš, ty nemáš žádný šperky. Ani náušnice. Ona nemá šperky!“

„Nepotřebuju šperky,“ snažím se ji uklidnit.

„Musíš je mít, máme to nasmlouvaný. Musí být vidět.“

Atak Jolana jednou rukou zběsile tupíruje, druhou telefonuje do kostymérny, Aneta se bezradně přehrabuje vkufříku, protože zřejmě neví, kde začít, avůbec všichni jsou vrůzně zmateném pohybu, jen Špinař sedí srukama zkříženýma na prsou ajeho výraz dává znát, jak dobře se baví.

„Ještě ucho,“ zvukař mi podává malé naslouchátko, jehož prostřednictvím slyší moderátor pokyny zrežie, především dramaturga, který tak může vkrizové situaci zasáhnout, poradit, nasměrovat moderátora nebo ho třeba upozornit, že už by měl přejít kdalšímu tématu.

„Nepotřebuju ucho, stejně nemám dramaturga ahodiny mám přímo před sebou, takže uvidím, kdy popojet nebo končit.“

„To je na příkaz Hemzy, dneska na tom trvá.“

Azase ten písek vplicích, studený pot. Tak přece si to posichroval. Budu ho mít celou dobu na uchu, aby mě během živého vysílání oblažoval svým řevem, nadávkami avýhrůžkami.

„Za deset vteřin vysíláme,“ ozve se zrežie. Vtentýž okamžik se rozlítnou dveře ado studia vběhne udýchaná kostymérka Emilka se šperky vnatažených rukou. Kameramani na ni gestikulují, že teď už do záběru nemůže, nemusela by se včas stáhnout. Emilka se ale nenechá odradit amašíruje rovnou ke mně. „Aspoň náušnice.“ Jenže jak se jí nervozitou třesou ruce, zapínání je komplikované – anavíc mám vuchu „ucho“ –, podaří se jí nasadit mi jen jednu náušnici, zatímco druhá spadne na zem.

„Ssss, pryč ze záběru, okamžitě,“ syčí na ni jeden zkameramanů, ale Emilka, odhodlaná dostát svým závazkům (rozuměj narvat mi idruhou náušnici do ucha stůj co stůj), se nehodlá vzdát, kleká si na všechny čtyři ašátrá po zemi, zatímco na monitoru před námi už se rozbíhá úvodní znělka.

„Buď okamžitě zmizte, nebo už zůstaňte pod tím stolem!“ ozve se zpoza kamery. „Hlavně mlčte! Ani slovo!“ Emilka, vobličeji celá rudá, slzy na krajíčku, ještě vteřinu váhá, načež kameraman rukou gestikuluje, že teď už musí zůstat klečet pod stolem.

Vezmu do ruky propisku, zokraje stolu si přisunu scénář, když vtom si toho všimnu. Tenhle scénář je bez jediného červeného zásahu, tedy bez mých původních nepohodlných otázek, ale především ibeze všech mých důležitých poznámek acitací, které jsem si knim dohledala. Hemza, nebo někdo jím vyvolený, stihl mou původní verzi přepsat na základě Hemzových škrtů do kýžené, „čisté“, tedy žádoucí light podoby.

Pak už stihnu jen zvednout hlavu (Emilka, která se zvednout nestihla, leze po čtyřech ke dveřím), na hlavní kameře se rozsvítí červené světýlko ajá – sjednou náušnicí vuchu – vítám nejprve televizní diváky, pak vysmátého Špinaře.

***

Během ranní porady už sedím na redakčním vejmínku, kam Hemza odklízí nepohodlné reportéry, které sice odepsal, ale znějakého důvodu je zatím nemůže vyhodit. Výpověď jsem si stihla vytisknout sama, ještě předtím, než po odvysílané debatě odfuněl do své kanceláře, kam si mě nechal zavolat. Navrhla jsem dohodu ookamžitém ukončení pracovního poměru, na což reagoval posláním mě do míst, kde končí záda. „Vy si tady pěkně odkroutíte celou výpovědní dobu, do poslední minuty, to vám řikám.“ Dobře ví, že náhlý odchod politické zpravodajky amoderátorky politické debaty by se neobešel bez mediálního zájmu; zvlášť po odvysílané debatě se Špinařem. Atak se rozhodl co nejvíce mi můj dvouměsíční nucený pobyt vredakci znepříjemnit. Když jsem ráno přišla do práce, našla jsem vyklizený stůl izásuvky amoje vstupní karta do Poslanecké sněmovny zmizela. Jak se mám za chvíli dozvědět, po degradaci na reportérku zbytkových témat už ji nebudu potřebovat.

Zpráva otom, kterak mi Hemza během živého vysílání řval do „ucha“, že zařídí, abych si vmédiích už ani neškrtla, až mě přinutil odposlech zucha vytrhnout, se samozřejmě rozšířila velmi rychle. Kolegové reportéři se vzápětí rozdělili na tři tábory. První tábor (naštěstí nejméně početný), zahrnující především aspiranty na mou pozici sněmovní zpravodajky, se ode mě za všech okolností drží vuctivé vzdálenosti, nevidí mě aneslyší, aby na něm náhodou neutkvěla ani nitka ze sítě upředené zHemzova hněvu. Druhý tábor (nejpočetnější) udržuje distanc pouze vpřítomnosti Hemzy aŠtramplického azahrnuje ty, co by se rádi šéfredaktorovi taky někdy vzepřeli, kdyby na to měli koule. Akonečně členové třetího tábora své chování vůči mně nijak nezměnili, aby ukázali zbylým dvěma táborům, že oni koule mají. Speciální pozici zaujal Štramplický, který mě zpopudu Hemzy přeochotně přestěhoval na onen vejmínek. Je to místo situované zády ke zbytku kolektivu, daleko od oken, svýhledem na bílou zeď sněkolika znepokojivými fleky různých tvarů ibarev, které neustále přitahují vaši pozornost, zatímco dveře třískající vám do opěradla ji tříští. Rozviklaný stůl snepohodlnou, tvrdou židlí totiž strůjce tohoto dehonestujícího místa vmáčknul přímo do prostoru, kterému chybí minimálně centimetr, aby nekřižoval prostor pro úplné otevření dveří.

„Takže co kdo dneska má?“ zahájí Hemza poradu standardním dotazem ajá vdomnění, že odpovídáme ve standardním pořadí – tedy politika první –, spustím:

„Dneska jsou ve sněmovně výbory, tak si naberu reakce na ten dotační podvod na ministerstvu dopravy. Ministra už mám, podařilo se mi ho odchytit při odchodu zvlády, mám ivyjádření Transparency International, takže…“

Hemza mi skočí do řeči, aniž by se obtěžoval byť jen zavadit omě pohledem. Rovnou se obrátí na Lucku: „Lucie, ode dneška děláte politiku vy, tak si od Dominiky přeberte natočenej materiál adodělejte, co je třeba, chci ztoho dneska mít votvírák.“

Lucie. Nejmenovaná šéfka tábora číslo tři. Spřízněná duše. To si Hemza nevybral správně. Zkřížím ruce na prsou vočekávání, jak ošklivě šéfredaktor narazí. Všechny pohledy směřují kLucii. Ata neváhá ani vteřinu…

Opravdu to udělala? Opravdu kývla hlavou? Jen jeden nicotný, téměř nepatrný pohyb hlavou nahoru adolů? Apak sklopený zrak? Nic víc? Ani náznak protestu, lítosti či snad obyčejných rozpaků? Žádné gesto říkající promiň? Lucie, kterou jsem vneexistujících volných chvílích trpělivě zaučovala, když knám přešla znovin, uvedla ji do jinak těžko proniknutelného kolektivu reportérských vlčáků ana závěr teambuildingu jí držela vlasy nad toaletní mísou? Opravdu jen kývla, po tolika společných snídaních aobědech, vykrývání jejích služeb bez náhrady, venčení jejího psa azalévání jejích kytek, zatímco ona relaxovala vluxusním resortu kdesi na Kapverdách? Opravdu se nepokusila ani předstírat, že stím, co se právě odehrálo, má alespoň minimální morální problém? Stačila jedna Hemzova věta, jedno ne příliš rozvité souvětí, jehož vyslovení zabralo zhruba pět vteřin, aškatule jménem Lucie skočila ukázkovou šipku do tábora číslo jedna. Bez jediného záchvěvu prodloužených řas. Bohužel, každý asi máme ve svém životě minimálně jednu Lucii. Nebo vkaždém znás Lucie třímá?

Pohled Hemzových pichlavých očí krouží po redakci. „Co dál? Chtělo by to nějakou chytlavou spotřebku pro babky,“ jeho zrak ulpí na první oběti. „Mirku, co máte?“

„No, já bych chtěl natočil něco kchystaným státním dluhopisům, je to…“

„Je to na titulce Mladý fronty. Děláte si ze mě prdel? Zvlastní hlavy máte co?“

„No, myslel jsem, že bych to pojal víc…“

„Já se vás neptám, jak hodláte vyrabovat Mladou frontu, ale co máte vlastního. Takže si něco najdete apřijdete mi to odprezentovat po poradě. Dál. Co dál? Pavlíno?“

Pavla si nervózně poposedne. „Chtěla jsem natočit jednu podvodnou úvěrovou firmu, ale dneska to nevyjde, protože…“

„Neptám se, co byste mohla točit, kdybyste byla schopnější. Takže ještě jednou, co máte dneska?“

Pavla se zoufale rozhlíží jako školačka očekávající nápovědu zprvních lavic, ale narazí na neprostupnou hradbu pohledů vpitých do podlahy.

„Adost!“ Hemza praští poznámkovým blokem ostůl. „Takže já vám řeknu, co teď udělá každej, kdo nemá pořádný téma. Vy všichni obvoláte svý podělaný zdroje, za půl hodiny se sejdeme znova akaždý zvás mi odprezentuje minimálně jedno vlastní téma vysílatelný dneska. Žádný vykrádání novin, žádný kraviny. Chci vidět ohňostroj nápadů. Ohňostroj! Tady to bude střílet! Rozumíme si?“ Než se zaměří na šťastlivce svlastními tématy, šlehne pohledem po mně: „To samozřejmě platí ipro vás, Dominiko.“

„Já ale téma měla.“ Kdo nemá co ztratit, může si dovolit luxus odporu.

Hemza ovšem můj odpor ignoruje, protože kdo vás živí, může si dovolit ito.

„Kdo do půl hodiny nesežene téma nebo přijde snějakou kravinou, vyhrává jackpot,“ zlověstně mrká, bohužel však tentokrát kouká přímo na mě. Když naposledy vyhlásil jackpot, musela nebohá Pavlína, coby výherkyně, natáčet reportáž nazvanou Hitparáda svačin, tedy jaké svačiny si Češi nejraději balí ssebou na výlet ajak si ohledně svačin stojí Slováci nebo Poláci. Soudě dle Hemzova výrazu půjde oobdobnou lahůdku.

„Zájezd na hory,“ hlásí triumfálně, oči vypoulené blahem. Ato jiskření vnich… „Dneska má bejt na horách minus třicet,“ důležitě se odmlčí, aby sdělení dodal patřičný přídech dramatičnosti, oči stále vpité do mých. „Takže výherce jackpotu tam zajede anatočí pár praktickejch ukázek vpraxi, co takovej mráz udělá ajak rychle svodou,“ neuhýbá pohledem, aby si řádně vychutnal mé zděšení. „Jako že co se stane sprádlem pověšeným venku, svodou vylitou na schody atak. Rozumíme si?“

Nakloním hlavu na stranu, stejně jako několik dalších reportérů. „Pardon, nerozumíme. Asi mi něco uniká. On někdo vmrazech suší prádlo venku? Opravdu chceme znašich diváků dělat blbce, kteří netuší, že když mrzne, tak voda zamrzá? To jako vážně?“ Jak zbytečný můj dotaz byl, si uvědomím hned poté, co ho vyslovím. Marnost hledat racionalitu učlověka toužícího po pomstě. Hemza nechce dělat blbce zdiváků, nýbrž ze mě. Výherce jackpotu je jasný předem, světší kravinou totiž přijít nelze. Šéfův výraz hovoří za vše. Užívá si svou převahu tyčící se nad mou nicotností; proto po mně tentokrát ani nepotřebuje křičet. Křičí po mně svým klidem.

„To tvrdíte vy, Dominiko. Záleží samozřejmě na podání. Nikdo vás nenutí ty naše babky poučovat. Jen jim prostě připomenete pár praktickejch rad, na co si dát pozor. Nic složitýho.“

Vredakci to zašumí, načež se reportéři spěšně otáčejí ke svým počítačům azačínají obvolávat spřízněné kontakty ve snaze vyhnout se dnešnímu jackpotu. Tím však Hemzův ohňostroj nápadů nemá skončit.

„Ještě moment! Abyste se mi nepoprali, když vidím vaše nadšení zvýhry, mám pro vás ještě jednu,“ spokojeně mlaskne. Zřejmě si potřebuje pojistit, že mě dnes celonárodní potupa nemine. „Stříbrný medailista natočí repku otom, proč teď vČesku roste spotřeba toaletního papíru.“ Pár reportérů se zasměje; pravděpodobně šťastlivci jistí si dnešním tématem, několik dalších reportérů zbledne.

Na svůj vejmínek se vracím smyšlenkou, že kdyby si každý skaždým vytíral zadek tak jako Hemza, toaletního papíru by vůbec nebylo třeba. Nehodlám se ovšem vzdát bez boje akoneckonců jinou pracovní náplň na následující půlhodinu stejně nemám, takže ijá začnu procházet své kontakty vnaději, že do onoho ohňostroje nápadů přispěji nějakou tou petardou.

Po šestadvaceti minutách azhruba dvaceti neúspěšných pokusech ulovit téma vneznámém nepolitickém terénu už pomalu začínám balit na hory, když mi zavolá Květa, mluvčí ministerstva zdravotnictví amoje dlouholetá kamarádka, ze které jsem se před chvílí velmi urputně, leč neúspěšně pokoušela vymámit zdravotnické téma.

„Oco jde?“

***

„Co seš dneska taková nervní? Neboj, holka, jsme televize, na tu si lidi rádi počkaj, dyť to znáš,“ nevzrušeně přidává plyn.

***

***