Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Robert Bryndza

Osudné svědectví/Fatal witness

Text copyright © 2022 by Raven Street Ltd. All rights reserved.
Translation © Kateřina Elisová 2022
Cover © Henry Steadman 2022
© Grada Publishing, a. s., 2022

Z anglického originálu Fatal Witness, vydaného nakladatelstvím Raven Street Publishing v roce 2022,
přeložila Kateřina Elisová
Odpovědná redaktorka Markéta Šlaufová
Korektura Julie Gonzálezová
Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007
Obálka Henry Steadman

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis v Praze roku 2022
jako svou 8678. publikaci

Tisk CPI Moravia Books

Grada Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, Praha 7

ISBN 978-80-271-6673-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-6672-5 (pdf)
ISBN 978-80-271-3689-6 (print)

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, podniky, organizace, místa a události jiné než běžně známé jsou buď produktem autorovy fantazie, nebo jsou použity fiktivně. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, živými či mrtvými, událostmi nebo místy je zcela náhodná.

PROLOG

PONDĚLÍ 22. ŘÍJNA 2018

Klepání na vchodové dveře bylo tiché, téměř nesmělé, takže ji nenapadlo nechat je zajištěné na řetízek. Když otevřela, muž stál velmi blízko a zdálo se, že v sobě dusí vztek. Než stačila zareagovat, protáhl mezerou ruce v rukavicích a jediným bleskovým pohybem ji chytil za hlavu, jednu ruku jí přitiskl na ústa, druhou na zátylek. Zvedl ji ze země a přes práh se protlačil dovnitř.

Rukavice byly černé a vyrobené z měkké, poddajné kůže, ale ruce v nich měl jako ze železa. Když ji táhl po místnosti, zaklonil jí hlavu, takže viděla jen strop. Jeho tělo sebou trhlo, jak kopnutím zabouchl dveře. Ruka na zátylku jí pevně svírala prameny vlasů, druhá jí stlačovala nos a překrývala ústa. Šok ji ochromil jako hadrovou panenku. Muž ji hodil na malou rozkládací pohovku.

Omráčeně ležela a zírala na něj. Celé to netrvalo déle než tři vteřiny.

„Zakřič a zabiju tě. Rozumíš?“ Neměla čas to pochopit. Tyčil se nad ní, páchl potem a výraznou vodou po holení. Pak ji udeřil do obličeje. Prudce trhla hlavou dozadu a celá levá strana hlavy jí znecitlivěla. Cítila horkost. A chlad. Postel v tichu zavrzala. Vylezl na ni, sápal se po jejím těle, jeho pach byl stále silnější… Dusivý. Mužova pěst se k ní znovu přiblížila a tentokrát se všechno proměnilo na ohňostroj hvězdiček zakončený jasnou černí.

Když přišla k sobě, nevěděla, kolik času uplynulo. Ležela na břiše a ruce měla za zády pevně svázané. Měla pocit, že jí ramena vypadnou z kloubních jamek. Ústa a jednu nosní dírku měla přelepenou tlustou páskou. Do pusy jí nacpal látku, byla zatlačená hluboko a přilnula jí přímo k zadní části hrdla. Dávila se a snažila se polknout.

Obývací pokoj se zataženými závěsy byl potemnělý. Dveře vedoucí z obývacího pokoje do ložnice zůstaly pootevřené a mezerou viděla, jak muž ukládá do batohu štos zápisníků. Ten sportovní baťůžek modré barvy měl na zádech, když mu otevřela. Vypadal zvláštně – s modrými popruhy přes elegantní proužkované sako. Znovu se pokusila polknout, ale látka v ústech ji příliš tlačila na zadní stranu krku. Dusila ji a nutila ji ke zvracení. Zavrtěla se na posteli a na okamžik ji zaplavila euforie, protože zjistila, že jí nesvázal nohy.

Posunula se a očima přejížděla po obývacím pokoji a kuchyni. Nůž. Musí se dostat k noži. Zaměřila se na škvíru ve dveřích. Snažil se něco najít… z police vytahoval knížky, prohrabával zásuvky. Našel USB disky a hodil je do batohu. Ona byla spoutaná, ale on vypadal vyděšeně. Musí se pohybovat rychle, zatímco se ten muž zabývá něčím jiným.

Když pohnula hlavou, látka, kterou měla nacpanou v ústech, se posunula a zatlačila jí na mandle. Začala se dávit. Krev v těle se prudce rozproudila, což způsobilo, že se jí rozpálila i podlitina na obličeji. Opatrně, centimetr po centimetru klouzala k okraji pohovky. Tenká matrace na rozkládacím gauči se svezla dolů, takže ztratila rovnováhu. Skulila se z postele a se žuchnutím se svalila na podlahu, přičemž dopadla na oteklou stranu hlavy.

Ozvěna zvuku se nesla po dřevěné podlaze, ale muž si jí nevšímal. Byl něčím posedlý, do něčeho zabraný, soustředil se jen na počítač na stole a něco ťukal na klávesnici.

Se značným úsilím se jí podařilo zvednout. Přesunula se ke zdi, zapřela se a dokázala se vyhoupnout na kolena. Celou dobu se snažila ovládnout nutkání zvracet, k čemuž ji nutil roubík v hrdle. Obtížně dýchala a dvakrát se musela zastavit a odpočinout si.

Když se konečně postavila na nohy a dopotácela se doprostřed místnosti, připadalo jí to jako vítězství. Spěšně, ale vratkým krokem obešla postel. U stěny, téměř na hraně nízkého stolku s televizí ležela krabice Scrabble. Cítila, jak do ní narazila nohou. Krabice se kymácela na okraji, ale nemohla se natáhnout, aby ji posunula. S rachotem spadla na podlahu a kostičky se rozlétly po koberci.

Stále seděl u stolu a něco psal. Kuchyň byla jen pár metrů od ní. Viděla stojan na nože vedle trouby.

Ve stojanu bylo zastrčených osm nožů, ale linka sahala nad její pas, a s rukama pevně svázanýma za zády se k němu nedokázala přiblížit.

Aby nůž získala, musela se předklonit a zaháknout si stojan s noži do podpaží jako do smyčky lasa. Vytočila tělo na stranu a naklonila se přes linku. Když ruce svázané za zády zvedala, zaplavila ji téměř nesnesitelná bolest. Spoutané paže jí umožňovaly jen velmi omezený rozsah pohybu. Využila mezery mezi levou stranou těla a paží a snažila se stojan uchopit, ale nedokázala to.

Zkusila to znovu. Potila se námahou a bolest jí několikrát projela tělem tak intenzivně, že div neomdlela. Při čtvrtém pokusu se jí podařilo zaháknout paži za stojan, který se s hlasitým nárazem převrátil na okraj linky.

Nože nyní z kusu dřeva vyčnívaly vodorovně a byly téměř v jedné rovině s pracovní deskou. Zaplavila ji naděje. Otočila se zády a jednu ze spoutaných rukou natáhla dozadu, aby sáhla po některém z nožů.

Prsty sevřela rukojeť dlouhého porcovacího nože…

„Ne, ne, ne,“ řekl hlas. Muž stál u kuchyňské linky a pozoroval ji. Udělala krok vpřed a stále držela nůž. Slyšela, jak čepel hladce vyklouzla ze stojanu. Sevřela nůž v ruce, otočila se a s vystrčeným nožem se posunula k muži. Nebyla ale dost rychlá, takže stačil uhnout. Zakopla, zhroutila se dozadu a bolestivě dopadla na svázané ruce a rukojeť nože.

„Ty mě prostě nenecháš v klidu, co?“ Z jeho tichého hlasu zaznívala sebekontrola. Když k ní přistoupil, vykřikla a kopla. Jenže muž ji popadl za nohy, trhnutím ji zvedl z podlahy a hodil zpátky na rozkládací pohovku.

Zvedl nůž a ona viděla, jak se rozhlíží a přemýšlí, co by měl udělat. Uchopil kovový rám pohovky, překlopil ho a zvedl jí nohy. Tělo měla ohnuté uprostřed. Pak ucítila jeho váhu, jak se ji snažil nacpat do matrace. Kovový rám ji drtil. Nalehl celou vahou na matraci, aby ji přehnul. Zalila ji nesnesitelná bolest. Ramena jí vyskočila z jamek, kolena měla zvednutá k hlavě. Roubík v ústech se posunul níž do krku a mačkal jí průdušnici.

A pak se jí nůž zaryl do zad, rozřízl jí ze strany tvář, zajel jí do boku, pak do masitého polštářku lýtkového svalu. Muž vrážel nůž do matrace.

Nemohla dýchat, zběsilé bodání neustávalo a nůž se jí nořil do těla, zatímco ji drtila tíha přehnuté matrace.

Chtěla, aby smrt přišla rychle. Ale ty tři dlouhé minuty, než se její přání splnilo, trvaly celou věčnost.

KAPITOLA 1

Detektiv šéfinspektor Erika Fosterová stála v prázdném předním pokoji rozpadajícího se viktoriánského řadového domku. Na okenní tabule se zvenku tiskl ponurý šedivý říjnový večer. Podlahová prkna místy shnila a na stropě nad její hlavou se rozpíjela žlutá vlhká skvrna, která pokračovala na zeď, kde dělala boule na vybledlých květovaných tapetách. Holá žárovka vrhala do místnosti mdlé čtyřicetiwattové světlo. Vytáhla telefon, který jí začal zvonit v kapse zimního kabátu. Volala jí sestra Lenka.

„Eriko, právě jsem se ti pokoušela dovolat přes FaceTime.“ Lenka mluvila jejich rodnou slovenštinou.

„Na novém telefonu jsem si ho ještě nenastavila,“ řekla Erika, což byla pravda. Přiložila si mobil k druhému uchu a vyhrnula si límec, aby se chránila před chladem.

„Tak jak to vypadá s novým domem?“

„Dobře. Stěhováci mi přivezli všechny krabice a…“ Erika se odmlčela a rozhlédla se kolem sebe. Snažila se představit si, jak tady z toho udělá domov. Stěnami dovnitř proniklo pronikavé drnčení.

Erika vyšla z obývacího pokoje do předsíně a zvuky jejích kroků se odrážely od holé podlahy. Před půl hodinou nastavila termostat na třicet stupňů. Topení se podle všeho dostalo do agónie, ale vyhřát místnosti nedokázalo. Po chvíli ticha se znovu ozvalo klapání trubek, které přicházelo z temné podesty schodiště nad ní.

„Co je to za zvuky? Můžeš mi zavolat přes Skype?“

Erika se podívala na chodbu zavalenou krabicemi. Její průkaz a policejní vysílačka ležely na poslední krabici v řadě. Proč si myslela, že zvládne žít v provizoriu? Neměla postel ani moc kusů nábytku. Věděla, že měla požádat domácího o další měsíc v pronajatém bytě a trochu se přičinit o to, aby byl dům obyvatelný. To byl hlavní důvod, proč nechtěla, aby sestra viděla současný stav jejího domu.

„Lenko, nemám ani Skype. A počítač je zahrabaný v některé z krabic.“

„Myslela jsem, že jsme se dohodly, že mi ukážeš svůj dům, nebo ne? Zaplatila jsi za něj takovou sumu… Nechápu, jak může někdo žít v Londýně, když je tam všechno tak drahé. A do toho ještě brexit. Je to opravdu nejlepší doba, aby sis koupila dům?“ Ozvalo se poslední skřípavé břinknutí a pak kotel utichl. „Ve zprávách pořád opakují, že ze země začnou vyhazovat lidi z východní Evropy.“

„Mě nevyhostí. Jsem policistka a mám dvojí občanství,“ ohradila se Erika. Lenka vydala zvuk, který připomínal něco mezi zabručením a zachrčením.

„Můžeš mi aspoň napsat svoji novou adresu, abych ti mohla poslat dárek k nastěhování?“

„Jistě. Docela by se mi hodila kamna.“

Erika věděla, že dárek k nastěhování do nového domu je to poslední, na co Lenka myslí. Chtěla znát adresu, aby si dům mohla najít na internetu.

„Jak se ta čtvrť jmenuje?“

„Blackheath.“ Erika se vrátila do předního pokoje a položila ruku na letitý radiátor pod arkýřovým oknem. Přes studený kov ucítila slabé teplo. Na oknech neměla závěsy, takže ve skle viděla svůj odraz. Měřila metr osmdesát a vždycky byla štíhlá, ale všimla si, že vypadá hrozně vyhuble a vyčerpaně. Rozcuchané chomáče krátkých blond vlasů jí trčely všemi směry. Přešla ke stěně a zhasla, takže teď z okna viděla na temné prostranství vřesoviště. Řada pouličních lamp osvětlovala silnici vedoucí středem a vrhala oranžová kola na trávu zarostlou suchými křovisky.

„Znamená Blackheath něco?“ zeptala se Lenka.

Erika si povzdechla.

„Ano, heath znamená pustina zarostlá vřesem a…“ Zaváhala. „A black jako černá. Takže černá pustina, protože tohle místo podle všeho používali při Černé smrti jako morovou jámu.“

„Jsou tam pohřbená těla po epidemii moru?“

„Zřejmě ano.“

„Nemáš na oddělení vražd dost mrtvol?“

„Tak to není. Je to krásná oblast. Se spoustou obchůdků a barů.“

„A morovou jámou přede dveřmi!“ odfrkla si Lenka.

„Nikdy na tom místě nebudou stavět, takže budu mít vždycky ničím nerušený výhled,“ zopakovala Erika s vážným výrazem slova mladého, zdravím kypícího realitního agenta. „Mám to blízko do práce a za rohem bydlí můj kolega, kamarád Isaac. Pamatuješ si na Isaaca?“

„To je ten homosexuální hrobník?“

„Isaac není žádný hrobník, je to forenzní patolog.“

„Eriko, jak si máš někdy najít přítele, když se obklopuješ mrtvolami a gayi?“

„Lenko, já přítele nechci a neobklopuju se gayi. Je to jeden kamarád. Každopádně tohle beru jako nový začátek. Prodala jsem dům v Manchesteru a po příliš dlouhé době, kdy jsem tady v Londýně bydlela v nájmu, jsem si koupila něco vlastního. Konečně mám pocit, že se posouvám dál od té doby…“ Zmlkla. Chtěla říct, od té doby, co umřel Mark. Eričin manžel Mark byl taky policista. Před více než čtyřmi lety přišel o život při práci během zpackané drogové razie. Několik měsíců po jeho smrti se Erika přestěhovala z Manchesteru do Londýna, kde získala místo. Byly to těžké čtyři roky, osobně i profesně, ale když dům koupila, nehledě na všechny jeho chyby měla skutečně pocit, že začíná znovu.

„Jsi šťastná?“ zeptala se Lenka jemnějším hlasem.

Erika se nad odpovědí musela chvíli zamyslet.

„Úplně ne, ale za dlouhou dobu je to štěstí nejblíž. Poslouchej, nechám si nastavit nový telefon tak, abychom si mohly volat i s videem. Ale na domě je spousta práce a zahrada vypadá jako jeden velký chaos.“

„Nebudu tě soudit. Jen mě to zajímá, ráda bych dům viděla.“

„To ti připomenu. Pozdravuj děti a Marka.“

Když Erika zavěsila, našla v kapse kabátu vlněnou čepici a nasadila si ji. U paty schodiště visela žárovka, ale světlo nedosahovalo až na podestu nad ní. Pokračovala dál chodbou kolem krabic a dveří na malý záchod v přízemí, které nechávala zavřené. Když ji Isaac doprovázel na druhou prohlídku domu, poznamenal, že mu záchod připomíná film Trainspotting a napůl očekává, že uvidí, jak z mísy vylézá mladý Ewan McGregor.

Zdálo se, že kuchyň se úprav naposledy dočkala někdy v sedmdesátých letech minulého století. Pod oknem byla malá dřevěná pracovní plocha se dřezem ze šamotové keramiky a v rohu místnosti bzučela Eričina nová lednice s mrazákem, která v kontrastu se zažloutlými stěnami působila nepatřičně. Erika zatím vybalila pouze rychlovarnou konvici, mikrovlnnou troubu a pár hrnků na kávu. Představa, že by se měla přehrabovat v krabicích a hledat talíře a kuchyňské potřeby a pak si něco ohřívat ve špinavé kuchyni, na ni byla příliš. O dvě ulice dál viděla bistro, kde prodávali hranolky, smažené ryby a podobná jídla, a protože se připozdívalo, rozhodla se, že si tam pro něco zajde.

Když vyšla z domu, ulice byly prázdné a ve vzduchu se vznášela mlha. Erika sklopila hlavu, vyhrnula si límec a zamířila k obchodu. Jakmile vstoupila do dveří, zahalilo ji slastné teplo a vůně smažených ryb. Bistro působilo jako staromódní britský podnik s obrovskou stříbrnou fritézou. Dlouhý zelený pult z laminátu byl posetý zrníčky rozsypané soli a kapkami octa. Vedle pokladny stály dvě obrovské sklenice s nakládanými vejci a láhve s octem a kečupem. Erika si objednala velkou porci tresky s hranolky a k tomu plechovku tradiční limonády s příchutí pampelišky a lopuchu. Večeři si odnesla do boxu u okna a jedla ji rovnou z papíru. Ulice venku vypadala tichá a mlha podle všeho ještě zhoustla. Ostatní zákazníci si jídlo odnášeli s sebou, takže uvnitř seděla sama.

Sklopila pohled k plechovce se syceným nápojem, který se nepodobal žádnému jinému. Byl to Mark, kdo ji s ním seznámil, stejně jako s rybou a hranolky, když se přestěhovala do Británie. Dívala se na plechovku. Čtyři roky po Markově smrti se zdálo, že všechno stále vede k němu. Vybavila se jí další vzpomínka na onen osudný den. Viděla Marka, který ležel vedle ní, byl postřelený a krvácel. Erika zavřela oči. Nikdy nechytili toho, kdo stiskl spoušť. Ten den nezemřel jen Mark, ale ještě další čtyři kolegové. Její tým. Zvedla ruku ke krku a nahmatala jizvu v místě, kde byla postřelena. Znovu slyšela Lenčinu otázku.

Jsi šťastná?

Podívala se na výbornou smaženou rybu s hranolky a vybavila si rozpadající se dům, který jí patřil. Cítila se spokojená. Možná by mohla štěstí prozatím odsunout na druhou kolej a spokojit se s tím, že je prostě spokojená.

Krátce po osmé vyšla z bistra zpátky na chodník. Mlha už mrzla a pokrývala povrch asfaltu bílým popraškem. Vracela se domů, ale protože pro ni čtvrť stále byla nová, špatně odbočila. Ocitla se v úzké ulici s řadovými domky, kde nesvítilo několik pouličních lamp. Všímala si, jak elegantně domy vypadají, a posmutněle si prohlížela jejich cihlové zdi vyspárované pískem a dvojitá výsuvná okna.

V polovině ulice byla v řadě domů mezera, ve které stál moderní bytový dům z betonu, odsazený od silnice a s udržovanou předzahrádkou. Všechna okna byla tmavá, ale když procházela kolem, v přízemí se rozsvítilo světlo. Hlasitý, příšerný výkřik Eriku přiměl, aby se zastavila.

KAPITOLA 2

Výkřik se ozval zpoza levého okna přízemního bytu. Erika měla pocit, že se jí v uších rozléhá jako ozvěna. Pak někdo vykřikl znovu, tentokrát zvuk trval delší dobu, a Erice se zježily chloupky na zátylku. Spěchala po krátké cestičce k hlavnímu vchodu, což byly vysoké prosklené dveře, za nimiž vedla zanedbaná chodba s parketovou podlahou. Zkusila kliku. Bylo zamčeno, ale všimla si zářícího červeného světýlka vedle elektronického přístupového systému. Vrátila se na cestičku a pokračovala dál na trávník po levé straně domu. Natáhla se a zaklepala na sklo. Zevnitř se ozývalo vzlykání.

„Haló!“ zakřičela Erika. „Jsem policistka!“

Zašátrala v kapse a našla služební průkaz. V tu chvíli se rozhrnul závěs a v okně se objevila drobná žena s černými vlasy ostříhanými na mikádo s výraznou ofinou. Erika neviděla do místnosti. Přiložila průkaz ke sklu. Žena měla smrtelně bledou tvář a podle všeho byla v těžkém šoku. „Jsem detektiv šéfinspektor Erika Fosterová z Metropolitní policie. Potřebujete pomoc?“ Žena se zapotácela a přikývla. „Můžete mě pustit dovnitř hlavním vchodem?“ Zdálo se, že žena reaguje se zpožděním. Zaváhala, pak znovu přikývla a zmizela za závěsem. Erika se vrátila k hlavnímu vchodu. Rozsvítila se světla a Erika sledovala, jak se žena nejistě blíží k proskleným dveřím. Bylo jí hodně přes čtyřicet, na sobě měla volné džíny s laclem a vínovou flísovou bundu. Na nohou měla zelené kroksy, do kterých si vzala nadýchané růžové ponožky. Nemohla popadnout dech a bílý obličej měla ulepený potem. Chvíli jí trvalo, než našla tlačítko, aby mohla dveře odemknout. Ozvalo se pípnutí a cvaknutí a Erika si otevřela.

„Je v bytě ještě někdo další?“ zeptala se Erika a žena přikývla. „Je ozbrojený? Má zbraň?“

„Ne, je to moje sestra. Je mrtvá. Panebože… Je mrtvá! Je… Je tam… Všude!“

Erika se rozhlédla po chodbě, z níž vedly troje dveře a na jejímž konci byl výtah a schodiště. Žena vyšla z prvních dveří vlevo.

„Jak se jmenujete?“

„Tess. Tess Clarková.“

„Jste zraněná, Tess?“

Žena se na chvíli odmlčela a sklouzla pohledem na své tělo. Erika si všimla, že ženina flísová bunda je špinavá a na několika místech na rukávech propálená od cigaret. Tess zavrtěla hlavou.

„Výborně. Tess, jak se jmenuje vaše sestra?“

Tess zírala přímo před sebe. Třásla se, zuby jí drkotaly a oči měla vytřeštěné, takže vypadaly jako dvě velké skvrny černého inkoustu. Erika přemýšlela, jestli její dilatované zorničky nenaznačují užívání drog, ale stejný příznak vykazuje i těžký šok. Rozhlédla se kolem sebe a zaznamenala, že ve vstupním prostoru stojí v rohu u skleněných dveří poněkud neduživě vypadající rostlina juka a vedle ní hnědá kožená pohovka. Vzala Tess za ruku a odvedla ji k ní. „Tady, posaďte se. A teď mi řekněte, jak se jmenuje vaše sestra.“

Tess se posadila na okraj a ústa si zakryla třesoucí se rukou.

„Vicky.“

„A jste si jistá, že kromě Vicky v bytě nikdo jiný není?“

Tess se zamračila.

„Myslím, že není… Šla jsem jen do obývacího pokoje. Druhá místnost je vzadu.“

„Dobře. Můžete tady počkat? Slibuju, že se vrátím, jen se potřebuju podívat dovnitř.“

Tess přikývla. Erika vždycky nosila v kapse latexové rukavice. Zvyk spojený s jejím častým vstupem na místa činu. Natáhla si je a zamířila ke dveřím do bytu.

Jakmile vstoupila dovnitř, uhodil ji do nosu kovový pach krve. Dveře vedly do malé úzké chodby s nízkým stropem. Přímo vpravo se nacházela čistá, moderně vyhlížející koupelna s bílými kachličkami. Byla prázdná.

Obývací pokoj a kuchyň byly spojené. Na malé rozložené pohovce leželo tělo mladé ženy tváří dolů ve velké kaluži krve. Ruce měla svázané za zády. Když se Erika rozhlédla, viděla, že hlava ženy směřuje ke dveřím. Natáhla ruku a položila jí prsty na krk. Její kůže byla pevná a studená jako tmel. Pulz nenahmatala. Podle množství krve na prostěradle a podle toho, že tělo leželo v podivném úhlu, bylo zřejmé, že šlo o násilný útok.

Erika si přikryla ústa rukou, protože zápach byl velmi intenzivní, a obešla obývací pokoj a kuchyňskou linku ve snaze vyhnout se krvavým skvrnám na světlém koberci. V zadním rohu byly zavřené dveře. Zaposlouchala se, ale nic neslyšela. Věděla, že by měla počkat na posily, ale trpělivost nepatřila k jejím silným stránkám. Popadla dřevěný váleček, kterého si všimla vedle převráceného stojanu na nože.

Připravila se a otevřela dveře. Očekávala, že uvidí malou ložnici s postelí, ale uvnitř panovala naprostá tma, ze které se ozvala hlasitá rána.

„Co se děje?“ zakřičela Tess z venkovní chodby a hlas jí v panice stoupal.

Erika zaváhala. Ticho. Sáhla dovnitř, našla vypínač a zvedla váleček nad hlavu. Rozsvítily se zářivky a osvětlily malou místnost, která vypadala jako nahrávací studio. V pokoji stál prázdný stůl pouze s drahým počítačem iMac a dvě kancelářské židle na kolečkách. Na stěně za stolem visela velká zalaminovaná mapa oblasti Velkého Londýna pokrytá barevnými špendlíky. Kolem mapy byly nalepené novinové články. Vedle dveří ležel na boku vysoký kovový stojan na mikrofon. Musela ho převrhnout, když otevírala dveře.

V rohu bylo okno, ale někdo ho zabednil obrovským polystyrenovým obdélníkem. Na opačném konci místnosti byly stěny obložené něčím, co vypadalo jako stovky otevřených krabiček na vejce. V této části místnosti stála malá dvoumístná pohovka a další stojan s profesionálně vypadajícím mikrofonem. Na straně visel tlustý černý závěs, který bylo zřejmě možné roztáhnout napříč a oddělit tak malou nahrávací kabinu.

„Haló? Co se děje?“ znovu se ozvala Tess.

„V pořádku, nikdo tady není. Něco jsem převrhla,“ zakřičela Erika.

Neměla moc času přemýšlet, proč se ložnice změnila v nahrávací studio, jen vzala na vědomí, že místnost je prázdná. Byt byl malý a veškerý ženin nábytek mimo nahrávací studio vypadal velmi lacině.

Vrátila se do obývacího pokoje a přistoupila blíž k tělu ležícímu na rozkládací pohovce. Bylo těžké určit věk oběti. Žena měla dlouhé tmavé vlasy, které jí visely přes ramena a část obličeje. Zaschlá sražená krev na vlasech vytvořila velké matné skvrny. Polovinu obličeje měla ošklivě pohmožděnou a levé oko natolik oteklé, že bylo zavřené. Krk jí visel v podivném úhlu, takže to vypadalo, že má možná zlomený vaz.

Erika pomalu obešla tělo. Závěsy v místnosti byly zatažené a nic nenasvědčovalo tomu, že by někdo vyrazil dveře. Ale jedna židle ležela převrácená a po podlaze byly rozházené časopisy a několik předmětů – skleněný svícen se svíčkou, hrníček s propiskami a poněkud bizarně působící otevřená krabice se Scrabblem, ze které se na koberec vysypaly malé kostičky s písmeny.

Došlo k brutálnímu zápasu, ale žádné známky vloupání. Znamenalo to, že útočníka znala?

KAPITOLA 3

Erika zkontrolovala, že ničím nenarušila místo činu, a vrátila se ke dveřím do bytu. Tess stála venku.

„Co to bylo za hluk?“ Hrůza z toho, co viděla uvnitř, se jí stále odrážela ve výrazu tváře.

„Něco jsem převrhla. Prosím, měla byste se posadit.“ Erika ji odvedla zpátky k pohovce a pak zavolala na policejní stanici Lewisham Row, aby se na místo činu dostavily posily a forenzní technici.

Když zavěsila, chodba se ponořila do děsivého ticha. Další dvoje dveře na chodbě zůstaly zavřené.

„Vaše sestra v tom bytě bydlí?“ zeptala se Erika a vybavila si nahrávací studio zřízené v ložnici.

Tess přikývla.

„Je to její byt?“

„Ne, je můj. Mého manžela. Patří nám. Vicky si ho od něj… od nás pronajímá.“

„Bydlíte někde v okolí?“

„Prakticky za rohem. Vlastním s manželem ve vesnici restauraci s názvem Husa.“

Erice chvíli trvalo, než pochopila, co tím Tess myslí. Někteří lépe situovaní místní obyvatelé říkali čtvrti Blackheath „vesnice“.

Zeptala se, kolik je Vicky let. Tess jí řekla, že dvacet sedm. A vysvětlila jí, že se Vicky neobjevila na své směně v restauraci, a proto za ní přišla do bytu.

„A ta vaše hospoda je hned za rohem?“ Snažila se, aby Tess neustále mluvila, dokud nepřijede sanitka. Nechtěla, aby upadla do šoku a zkolabovala.

„To není hospoda,“ opravila ji Tess. „Husa je kvalitní restaurace.“

Jenom v Anglii, pomyslela si Erika, by člověka napadlo sdělit takovou informaci chvíli poté, co byl svědkem brutální vraždy sourozence. Zajímalo by ji, jak moc si byly blízké. Znovu se podívala na Tess. Seděla se vzpřímenými zády a zkříženými kotníky jako ve škole, což jako by odporovalo jejímu ošuntělému oblečení a gumovým nazouvákům.

Někdo zaklepal na sklo, Erika zvedla pohled a viděla, že venku stojí detektiv inspektor James Peterson. Byl to vysoký, štíhlý černoch, který dávno překročil třicítku, ale vypadal mnohem mladší. Vlasy měl vzadu a po stranách hlavy téměř vyholené a na temeni měl krátké kudrliny. Jeho dokonalé držení těla Erice vždycky připomínalo vojáčka na hraní, protože stál naprosto vzpřímeně. Měl na sobě džíny, tenisky a tlustou fialovou flísovou bundu. Vstala, otevřela skleněné dveře, vyšla ven a zavřela za sebou.

„Zdravím, zrovna jsem vycházel z kina v Greenwich, když mi volali…“

„Dobře. Bože, jedná se o tělo mladé ženy. Vypadá to špatně. Našla ji její sestra,“ začala Erika a ukázala na Tess sedící uvnitř. Chtěl něco říct, když vtom se ozval rozčilený hlas: „Jamesi, máš medvídka Winkyho!“

Otočil se a Erika si všimla, že u obrubníku parkuje auto. Uvnitř se svítilo a Fran, atraktivní světlovlasá žena s velmi bledou pletí, prohledávala zadní sedadlo vedle malého chlapce, mulata, sedícího v autosedačce.

Peterson si zastrčil ruce do džín a Erika zahlédla bílý kousek látky, který mu vyčuhoval z kapsy bundy.

„Hledáš tohle?“ Natáhla se pro bílého medvídka s roztomilým obličejem a jedním mrkajícím okem.

„Ano, je to Kyleův oblíbenec, díky.“ Vzal si od ní hračku a spěchal zpátky k autu. Až do chvíle, kdy se u Petersonových dveří objevila Fran s jeho synem Kylem, měli Erika a Peterson milostný vztah nevztah. Erika se snažila na Petersona nemyslet a většinou se jí to dařilo, ale když spolu pracovali, bylo to těžké. Kdysi doufala, že jednoho dne spolu budou „naplno“ a že jim to klapne. Tu myšlenku zahnala.

Před Franiným autem zastavilo neoznačené policejní auto s blikajícími modrými světly. Vystoupila z něj detektiv inspektor Mossová. Zvedla ruku směrem k Petersonovi a vykročila po cestě k Erice. Byla to malá zavalitá žena se zrzavými vlasy po ramena a obličejem posetým pihami.

„V pořádku, šéfko? Zrovna jsem byla na cestě domů, když mi volali. Je Peterson ve službě, nebo mimo?“ dodala a ohlédla se na něj. Právě zapínal Kylea do autosedačky.

„Ve službě. Nemohli najít Kyleova medvídka.“

Mossová zvedla obočí.

„Celé odpoledne jsem se snažila najít zfetovanou děvku jménem Doris, a když jsme ji konečně zatkli, zjistili jsme, že ráda kolem sebe hází vlastní hovna,“ ušklíbla se Mossová.

„To je nechutné.“

„Já vím, a to jsem si zrovna v Evans koupila nový model.“ Ukázala na svůj elegantní šedý kalhotový kostým. „Měla jsem štěstí, že neměla dobrou mušku, ale jeden z těch chudáků ze speciální jednotky to schytal přímo do obličeje…“

Erika se ohlédla dovnitř, aby zkontrolovala Tess. Viděla, že právě mluví se starším mužem, který drží plný černý pytel na odpadky. Vypadal, jako by se snažil z rozhovoru vyvléknout.

Fran odjela a Peterson pospíchal po cestičce, aby se k nim připojil. Hlavními dveřmi se vrátili na chodbu.

„Vážně musím tenhle pytel vyhodit do popelnice,“ říkal právě starý muž. Byl úplně plešatý, měl masitý obličej a povislé tváře. Řasy a obočí mu scházely a kůže se mu leskla. Když uviděl Eriku, Mossovou a Petersona, zmlkl.

Na okamžik zavládlo ticho. V mužově tváři se mihl výraz paniky, ale brzy se vzpamatoval.

„Dobrý večer. Bydlím v bytě číslo dvě,“ oznámil jim a ukázal na dveře na konci chodby.

„Jak se jmenujete?“ zeptala se Erika.

„Charles, Charles Wakefield.“

„Tady vám to teče,“ poznamenala Mossová a ukázala dolů na pytel, ze kterého odkapávala na parkety hnědá tekutina.

„Ano, když mě omluvíte, odnesu to ven.“

„Udělám to,“ nabídl se Peterson a natáhl se pro pytel.

„Ne, to je v pořádku. Zvládnu to sám.“ Charles od něj pytel odtáhl.

„Vezmu to, abyste zatím mohl odpovědět kolegyni na pár otázek.“ Peterson se znovu natáhl pro pytel.

„Radši bych to udělal sám,“ řekl Charles a o krok ustoupil. Chtěl pytel položit za sebe, ale rozmyslel si to.

„Máte tam něco, co nechcete, abychom viděli?“

„Samozřejmě že ne.“

Peterson se ohlédl na Eriku. Chvíli si Charlese pozorně prohlížela.

„Pane Wakefielde, jeden z bytů je místem činu a způsob, jakým se chováte, mi dává oprávněný důvod, abych chtěla obsah toho pytle vidět.“

„Místem činu?“ zeptal se a vykulil svá prasečí očka. „Co se stalo?“

„Moje sestra,“ řekla Tess a znovu se rozplakala.

„Proboha, ne! Je mrtvá?“

„Ano!“

„Prosím, pane Wakefielde. Toto je místo činu. Ukažte nám, co je v tom pytli,“ vyzvala ho Erika.

„To jsou jen moje odpadky! Co… co…“ Erika viděla, že Charles začíná být rozrušený. Snažil se něco říct, ale hlas se mu zadrhával. „Já… já jen… chci vy… vynést… svo… svoje… od… odpadky!“ Ve tváři byl teď rudý.

„Musíte mi ten pytel dát.“ Erika s mužem ztratila trpělivost a natáhla k němu ruku.

„Ne. Ne!“

Charles zamířil rychlým krokem ke dveřím svého bytu, přičemž za ním zůstával čůrek hnědé tekutiny. Tess na něj zírala s otevřenou pusou.

„Bože můj! Přesně to jsme teď potřebovali,“ poznamenala Erika unaveně směrem k Mossové a Petersonovi.

„Do mého bytu nemůžete, ne bez soudního příkazu!“ Muž u dveří neobratně zápolil s klíčem. Konečně se mu podařilo otevřít, vešel dovnitř a zabouchl za sebou.

„Můžete mu vzít ten pytel?“ požádala Erika Petersona. „Pokuste se ty jeho zatracený dveře nevylomit, jen když nebude zbytí… Vlastně, můžete to někdo vzít zadem, kdyby se pokusil vyskočit z okna? Nevíte, co je za domem?“ Poslední část otázky adresovala Tess.

„Ulička. Vede k řadovým domkům ve vedlejší ulici,“ odpověděla Tess. Mossová odešla ke dveřím Charlesova bytu a Peterson zamířil zpátky k hlavnímu vchodu.

„Dorazili technici,“ oznámila.

Erika viděla, jak u chodníku zastavuje velká bílá dodávka, a pár vteřin po ní přijela policejní doprovodná dodávka. Vrátila se k Tess, která se třásla.

„Je mrtvá. Kdo jí to mohl udělat?“ vypravila ze sebe.

„Pojďte, odvedu vás odsud. Posadíte se do policejního vozu. Tess, o vaši sestru se postaráme. A zjistíme, kdo to udělal.“

KAPITOLA 4

Erika se vrátila na ulici, kde z auta vystupoval tým forenzních techniků. Vedl je soudní patolog Isaac Strong, vysoký, štíhlý muž s krátce střiženými tmavými vlasy, ve kterých se místy objevovaly šediny. Jeho tenké klenuté obočí vždycky budilo dojem lehkovážnosti, ale měl hřejivé hnědé oči a během let se stal Eričiným dobrým přítelem i důvěryhodným kolegou.

„Myslel jsem, že sis dnešek vyhradila na stěhování?“

„Ano. Na tohle místo činu jsem narazila cestou z bistra. Mám docela silný žaludek, ale tohle je i na mě moc. Ta mladá žena má několik bodných ran. Byla jsem uvnitř, ale dotkla jsem se jen klik.“

„Dobře. Hned se do toho pustím.“

„Je to byt v přízemí číslo jedna.“ Isaac přešel k týmu techniků zajišťujících místo činu, kteří vykládali stříbrné ocelové krabice, světla na stojanech a stoh kombinéz zabalených v igelitu. Přijelo další policejní auto se dvěma mladými policisty a zastavilo za sanitkou stojící v dlouhé řadě vozidel, která se před bytovým domem vytvořila. Erika přešla k policejnímu autu a řidič stáhl okénko.

„Dobrý večer, madam.“ Nakoukla dovnitř a napadlo ji, že oba jsou hodně mladí.

„Můžete uzavřít silnici, a jakmile technici skončí se vchodem do domu, zjistíte, kolik sousedů je doma a jestli někdo něco neviděl?“

Mladíci přikývli a vystoupili ze služebního auta. Na úzké silnici bylo najednou velmi rušno a mezi útržky hovoru a zvuky motorů Erika zaslechla křik, který přicházel z boční strany budovy. Peterson a Mossová napůl nesli Charlese. Ten se potácel a na temeni lysé hlavy měl ošklivou ránu, ze které mu tekla krev.

„Jsem britský občan! Jsem majitelem bytu! Mám svoje práva!“ vykřikoval, zatímco mu z brady odkapávaly kapky krve.

„Co se stalo?“ zeptala se Erika, když se k nim přidala na zahradě před domem.

„Ona! Vloupala se mi do bytu! Vyrazila dveře ramenem!“ křičel Charles.

„Přistihla jsem ho, jak se snaží vyskočit zadním oknem i s pytlem na odpadky. Nohou se zachytil o parapet a přistál v betonové uličce,“ vysvětlila Mossová. Na rukou měla latexové rukavice. Jednou rukou svírala muže za paži a v druhé držela černý igelitový pytel.

„A tam jsem ho našel ležet,“ doplnil Peterson. „Pane, musíte zůstat v klidu!“ dodal, když se Charles vzpíral a snažil se vykroutit z jejich sevření, přičemž ho udeřil loktem do hrudníku.

„Hej! Uklidněte se,“ vyzvala ho Erika, natáhla si nové latexové rukavice a vzala od Mossové pytel.

„Za… za co mě za… zatýkáte?“ vykoktal Charles. Krev mu tekla do úst, kde se smísila se slinami, takže jeho zuby získaly lesklý růžový odstín.

„Pane, nejste zatčený, ale potřebujete lékařské ošetření,“ snažila se ho uklidnit Erika. Na silnici stála zdravotnice se dvěma policisty a Erika jim gestem naznačila, aby přišli za nimi.

„Můžete se, prosím, postarat o pana Wakefielda? Ošklivě upadl.“

„Ošklivě upadl? Spíš jde o policejní brutalitu!“ vykřikl Charles.

„Ach bože,“ poznamenala zdravotnice, drobná, mile vypadající padesátnice s jiskrnýma hnědýma očima. „Pojďte, pane Wakefielde, dáme vás do kupy.“ Zdálo se, že Charlese na chvíli uklidnila, protože jí a policistům dovolil, aby ho odvedli do sanitky. Když došli ke dveřím, ohlédl se na Eriku, která stále držela černý pytel.

„Má můj pytel s odpadem!“

„Pojďte, pane, na chvíli se uvnitř posadíte,“ vyzvala ho zdravotnice. Pomohli Charlesovi do sanitky a zadní dveře se zavřely.

„Vsadím se, že ta rána bude potřebovat sešít,“ poznamenala Mossová.

„Podívali jste se do toho pytle?“ zeptala se Erika.

„Ne, ale byl ochotný vyskočit z okna, aby ho schoval,“ řekl Peterson.

Erika položila pytel na silnici a rozvázala igelit. Vyvalil se odporný zápach – sladká syntetická vůně smíšená s hnilobou. Nebyla přecitlivělá, ale ten večer se jí už podruhé zvedl žaludek s nedávno snědenou rybou a hranolky. O krok couvla a několikrát se nadechla čerstvého vzduchu. Pak rozsvítila baterku na mobilu, zadržela dech a posvítila do pytle. Všichni tři nahlédli dovnitř.

Viděli čtyři nebo pět plastových gelových osvěžovačů vzduchu, ale bílý plast byl potřísněný krví a něčím, co vypadalo jako bláto. Mezi odpadky bylo něco se srstí, a když naklonila baterku dovnitř, uviděla konec kočičí nohy.

„Ale ne!“ Podívala se na Mossovou a Petersona. Ze sanitky se ozýval tlumený Charlesův křik. „Můžete mi, prosím, od techniků přinést igelitovou fólii a nějaké sáčky na důkazy?“

Mossová odešla a vrátila se s tlustým čtvercem fólie. Přesunuli se na malou předzahrádku u bytového domu a rozprostřeli plachtu na trávu. Peterson si natáhl rukavice a Erika opatrně vysypala obsah pytle.

Sladký zápach rozkladu byl nesnesitelný, dokonce i v sychravém počasí venku. Mezi odpadky byly staré čajové sáčky, tři prázdné plechovky od piva Newcastle Brown Ale, krabice od mléka, několik špinavých kusů hedvábného papíru a deset tuhých gelových osvěžovačů vzduchu. Mezi tím ležela těla a hlavy dvou rozkládajících se koček se zacuchanou srstí. Hlavy někdo kočkám usekl. Erika natáhla ruku, aby se jich zlehka dotkla.

„To je zvláštní, těla jsou uvnitř zmrzlá. Sáhněte si.“

Mossová a Peterson jemně ohmatali těla rukama v rukavicích.

„Proč by měla být zmrzlá?“ zeptal se Peterson.

„V Londýně nemrzlo, ještě je brzy,“ poznamenala Mossová.

„Kristepane!“ Peterson se posadil a ohbím paže si zakryl nos. „Smrdí to, jako by byly mrtvé už nějakou dobu. Ani jedna z nich nemá obojek.“

„Kočce bez hlavy obojek nedrží.“ Mossová ho sjela pohledem.

„Chtěl jsem říct, že v tom pytli není žádný obojek.“ Peterson zvedl oči v sloup.

„Dal tam deset osvěžovačů vzduchu,“ řekla Erika, když je přepočítala. „Ve všech je gel plný, právě je otevřel.“

Zevnitř sanitky se ozval další tlumený výkřik. Vozidlo se prudce zakymácelo, pak se rozletěly zadní dveře a vyběhl Charles Wakefield s kusem velkého bílého obvazu, který mu plandal na hlavě.

„Ne, ne! Tohle nechci. Nemám rád jehly!“ křičel. Následoval ho jeden z policistů, který ho popadl, natlačil ho na kapotu nedalekého policejního auta a znehybnil ho.

Erika, Mossová a Peterson se zvedli z trávy a přiběhli k dodávce právě ve chvíli, kdy policista Charlesovi nasazoval pouta. Erika se ohlédla a uviděla, že uvnitř sanitky leží změť pohozených zakrvácených obvazů. Druhému policistovi tekla z nosu krev a utíral si ji chuchvalcem kapesníků.

„On mě praštil.“ Hlas měl krvácením zastřený.

„Měl bych mít právo na tělesnou autonomii!“ vykřikl Charles, stále ohnutý přes kapotu auta a s rukama spoutanýma za zády. „Řekl jsem jí, že injekci nechci!“ Po tváři mu tekla krev a třeštil oči plné zuřivosti, takže vypadal jako šílenec.

„Chtěla jsem mu dát injekci proti tetanu. V té ráně má rez,“ vysvětlila zdravotnice a se stoickým klidem vyměnila zraněnému policistovi krví nasáklé kapesníky za čisté.

„Vy hajzlové! Já jsem nic neudělal, nic jsem neudělal!“ křičel Charles s dětinskou umíněností.

„Drž hubu!“ První policista ho přitiskl na kapotu.

Erika se podívala na druhou stranu ulice a viděla, jak sousedé vycházejí z domů. Nějaká mladá dívka vytáhla mobil a tu podívanou natáčela. Tohle místo činu bylo dost složité i bez toho, aby Charles kopal kolem sebe.

„Tak dost!“ Erika adresovala příkaz Charlesovi i policistovi, který s ním praštil o auto. „Odvezte ho na stanici, nechte ho umýt a zapište ho do hlášení s tím, že napadl policistu. Může strávit noc v cele.“

Na to začal Charles ječet a řvát.

„Tohle mi nemůžete udělat! Já se jen snažím žít svůj život. Prosím, ne! Prosím, tohle mi nedělejte!“

„Bože, a to jsem si myslela, že moje pětileté dítě má příšerné záchvaty vzteku,“ poznamenala Mossová, když sledovali, jak se Charles pere a snaží se mladému policistovi vymanit. Ten byl vyšší, ale Charles byl ve srovnání s ním těžký a podsaditý. Policistu vláčel sem a tam jako hadrovou panenku, dokud Peterson nezasáhl a nepomohl mu získat nad Charlesem kontrolu.

„Prosím, pane, dávejte pozor na hlavu,“ vyzval ho Peterson a posadili ho na zadní sedadlo. Když odjížděli, Charles byl přilepený na okénko, zuřil, cenil zuby a jeho dech na skle vytvořil kolo sražené páry. Erice připomínal vzteklého psa.

KAPITOLA 5

O hodinu později jim Isaac povolil vstoupit na místo činu. Erika, Mossová aPeterson si oblékli bílé jednorázové kombinézy. Měli nasazené kapuce, obličejové štíty anávleky na boty. Když se vrátili do bytu, obývací pokoj byl zalitý světlem. Vprotilehlých rozích stály na trojnohých stojanech dvě výkonné lampy. Nad rozkládací pohovkou, kde ležela Vicky, svítila další lampa aErika viděla, kde krev prokapávala tenkou matrací na koberec. Místnost byla malá apohovka byla umístěná vedle okna do ulice. Vždycky si myslela, že osvětlení dodává místu činu zvláštní teatrálnost. Fotograf pořizoval detailní záběry těla adva technici odebírali vzorky krve ze skvrn ze zdi ana koberci. Pod žárem lamp se zdál kovový zápach srážející se krve ještě výraznější.

Isaac se sklonil vedle pohovky. „Vicky má zlomený vaz avykloubená obě ramena. Můžete vidět, že má ruce svázané za zády.“

„Ano.“

„Na obě paže byl vyvinutý extrémní tlak, čímž se stočily dozadu aramena se vykloubila. Dostala také ránu do obličeje. Má vyražený přední zub.“

Erika se podívala na mladou ženu, která vypadala velmi drobně. Velmi zranitelně.

„Vústech přelepených lepicí páskou měla roubík ze srolovaných ponožek. Byla pobodaná, místa byla podle všeho náhodná. Spodní část zad, krk, tvář, levý bok. Nůž jí také na několika místech prořízl pokožku hlavy.“

„Na matraci je velké množství krve.“

„Ano, ato mě vede zpět ke zraněním způsobeným nožem. Tohle je rozkládací pohovka, poměrně levná, atenká matrace je na několika místech propíchnutá… Myslím si, že ten, kdo to udělal, zaroloval Vicky dovnitř pohovky azuřivě ji bodal skrz matraci… Myslím si, že útočník při útoku zasáhl podklíčkovou tepnu. Je to hlavní tepna vedoucí přímo od srdce apřivádí krev do paží akrku. To by způsobilo masivní ztrátu krve. Jistotu budu mít po pitvě.“

„Počkej, chceš říct, že se domníváš, že byla vdobě, kdy ji útočník bodal, zavinutá vmatraci?“

„Ano.“

„Když tělo našla její sestra, pohovka byla rozložená. Takže ten, kdo to udělal, ji rozložil až po Vickyině smrti, aby zkontroloval, že je mrtvá?“

„To musíte zjistit vy. Já vám jen sděluju fakta, která vycházejí ztoho, co vidím.“

Erika se podívala na Mossovou aPetersona aviděla vjejich tvářích šok. Zažili už několik děsivých míst činu, ale nikdy nic podobného.

„Máš představu odobě smrti?“ zeptala se Erika.

„Zatím ne.“

„Mimo záznam, kdybys byl nucený kodhadu?“

„Neoficiálně?“

„Samozřejmě,“ ujistila ho Erika snepatrným úsměvem.

„Podle toho, co vidím… Mezi druhou asedmou hodinou odpoledne.“

„To je dlouhý časový úsek.“

„To je nejlepší odhad mimo záznam, který ti můžu dát. Víc budu vědět po pitvě.“

Erika se zadívala na Vickyino tělo. Předklonila se ajemně jí odhrnula vlasy. Mladá žena měla obličej zakrvácený apohmožděný. Rty odhalující zuby se stáhly do grimasy strachu. Oči měla doširoka otevřené askelné. Pohled smrti.

„Sroubíkem vústech by nebyla schopná křičet,“ poznamenala Erika.

„Ne. Pochybuju, že vůbec mohla pořádně dýchat,“ řekl Isaac. „Divím se, že se neudusila.“

Erika se podívala na závěsy zatažené přes okno. Bylo blízko zahrádky, svýhledem na ulici před domem. Jestli jsem slyšela Tess křičet já, když jsem šla kolem, slyšel někdo tu ubohou ženu, jak bojuje oživot? napadlo ji. Připomněla si, jak blízko bydlí, avybavila si realitního agenta, který jí prodal nový dům. Rozplýval se nad tím, že Blackheath je bezpečné místo spevně semknutou komunitou jako na vesnici. Pokud věděla, na její staré adrese nikoho brutálně nezavraždili.

Všichni okrok ustoupili, když se kVickyinu tělu přesunuli dva technici, zvedli jí nejdříve pravou apak levou ruku aodebrali jí vatovými tyčinkami vzorky zpod nehtů. Erika si všimla, že je měla ostříhané nakrátko. Isaac byl připravený splastovým sáčkem, do kterého technici vzorky hodili.

„Stálo by za to zjistit, proč byla Vicky tak brzy vposteli,“ navrhl Peterson. „Měla společnost?“

„Je oblečená.“ Mossová ukázala na Vickyiny modré džíny, bílé ponožky akrví nasáklý svetr. Erika obrátila svoji pozornost zpět do obývacího pokoje apřikývla.

„Aco vražedná zbraň?“ zeptala se.

„Je příliš brzy na to, abych byl konkrétní,“ odpověděl Isaac. „Dlouhá ostrá čepel. Bodné rány jsou náhodné, ale čisté apřesné.“

„Vtom stojanu jeden nůž chybí.“

„Zbraň jsme zatím nenašli,“ řekl Isaac.

„Dnes večer provedu pitvu. Víc ti řeknu co nejdříve.“

„Děkuju.“