Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Gina Chen

TRNOVÁ KRÁLOVNA

All rights reserved. Published in the United States by Delacorte Press, an imprint of Random House Children’s Books, a division of Penguin Random House LLC, New York.

Přeloženo z anglického originálu Violet Made of Thorns vydaného nakladatelstvím Delacorte Press v roce 2022 v New Yorku.

Text copyright © Gina Chen, 2022

Jacket art copyright © Sasha Vinogradova, 2022

Translation copyright © Dana Chodilová, 2024

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz,

tel.: +420 234 264 401

jako svou 9190. publikaci

Překlad Dana Chodilová

Odpovědný redaktor Jakub Laxar

Jazyková úprava Martina Weberová

Korektura Veronika Konvalinková

Sazba a úprava obálky TypoText

První vydání, Praha 2024

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

© Grada Publishing, a. s., 2024

ISBN 978-80-271-7208-5 (ePub)

ISBN 978-80-271-7207-8 (pdf)

ISBN 978-80-271-3817-3 (print)

Pro čtenáře, kteří ve mě uvěřili dřív než já sama

1

DNESKA SE PRINC CYRUS VRÁTÍ DO HLAVNÍHO MĚSTA s nevěstou, jinak máme malér.

Ze své prorocké věže, nejvyššího bodu Slunečního města, sleduji procesí purpurových praporů povlávajících mezi poli za městem – královská karavana stoupá po příkré cestě k jižní bráně. Na ulicích se ve vyhrazených úsecích za zábranami tísní davy lidí, kteří čekají, aby mohly svého prince uvítat doma. Šest měsíců uplynulo od doby, co se Cyrus vydal na pouť kontinentem, co se vypravil „propátrat veškerou moudrost země a jejích šlechetných lidí“, kterou nenacházel v paláci.

Nebo tak nějak. Jeho proslov na rozloučenou jsem přestala poslouchat někdy v půlce.

Hlavním účelem výpravy bylo to, aby si našel nevěstu, a prolomil tak své prokletí. O tom se ve své slavnostní řeči nezmínil. Vím to jen proto, že mu jeho otec později vynadal, že na to téma nepromluvil. Později jsem to musela zmínit já ve svém projevu, s doložkou, že jsem ve snu viděla další proroctví.

Nejlepší na tom, když jste věštkyně, není vlastní věž ani všelijaké vymoženosti či přímý přístup ke králi. Nejlepší je to, jak snadno vám každý uvěří.

„Bez Jeho Výsosti není ve městě tak živo. Mně vlastně chybí i to, jak se ho ty zblázněné holky snažily zachránit,“ poznamená růžolící žena, která sedí u mého věšteckého stolu. „S tím teď zřejmě bude nadobro konec. Touhle dobou už si jistě vybral naši příští královnu, viď?“

Pokud mě Cyrus poslechl, pak ano. „Jen aby,“ zabručím pro sebe a odvrátím se od okna.

„Co prosím?“

„Řekla jsem, že se s ní seznámil.“ Blýsknu po své klientce tajemným úsměvem. Nečekala jsem, že někdo navštíví mou věž zrovna dnes, když se vrací výprava. Tahle ženská je ale moc otlučená životem, moc praktická na to, aby se jí chtělo stavět se do fronty kvůli letmému pohledu na panovnickou tvář. Ta její, ošlehaná, na mě hledí zpod klobouku se širokou krempou, na mramorové desce věšteckého stolu spočívají mozolnaté dlaně. „Pokud mluvíš o proroctví, které jsem dostala, než Jeho Výsost vyrazila na cestu, mé sny mi prozradily: ‚Než bude jeho putování u konce, setká se se svou nevěstou.‘ Nic víc, nic míň.“

Přikývne. „Nepamatuju si, jak přesně jsi to říkala –“

„Na přesných slovech záleží.“ Čtyři dny jsem přecházela sem a tam po tomhle pokoji a vymýšlela tu formulaci. Nechci, aby se na ni teď, když konečně dojde na lámání chleba, zapomnělo. Nadzvednu si šaty, posadím se naproti klientce a přehodím si těžký cop přes rameno. Čím dřív bude tohle sezení u konce, tím dřív skončí jalové řeči a já se budu moct vypravit do paláce a pozdravit prince. „Na co se ti mám podívat?“

Ženě zaškube obočí. Moje úsečná slova se jí dotkla, i když by to nahlas neřekla. „Mně jde jedině o úrodu, Vidoucí paní Violet. O všecko, co se týká budoucnosti mého statku. Modlím se, aby ke mně byly sudičky laskavé.“

Nerada dělám tahle předpovídání štěstí, ale král po mně chce, abych se lidem pravidelně věnovala. Snáz pak té dívce, která stojí za oficiálními královskými věštbami, uvěří. Mohla jsem si vybrat buď tohle, nebo dohazovačku, a ze zamilovaných šašků se mi zvedá žaludek.

Přikryju jí ruce svými, a jakmile se prsty dotknu její kůže, v hlavě mi zajiskří něco zářivého. Zavřu oči, soustředím se na čáry v dlani, na záhyby a jizvy, na krev, co protéká pod nimi – na jakoukoli fyzickou známku minulosti této ženy, kterou bych mohla využít k ukotvení magie. Pomocí svého vnitřního Zraku vyhledám vlákna poutající její duši k pozemskému životu:

Statek na svahu kopce, zlatě zářící květy vílenek.

Výpravy do Slunečního města, podnikané měsíc co měsíc.

Jiný statek v krajině u hranic. Rodina? Domov milence? Na obzoru se rýsuje Čaroles.

Dlouhé dny práce na poli se táhnou až do večerů…

A tak dále.

Nejjasněji se rýsují vlákna, která se už odehrála – její vzpomínky. Naproti tomu budoucí vlákna jsou rozmazaná, můžou si dokonce navzájem odporovat. Sudičky jsou nevypočitatelné božstvo a lidské osudy se neustále mění. Když nevidím budoucnost přímo, mohu aspoň vycítit jejich záměry. Zlá předtucha se podobá závanu vlhkého vzduchu před bouří, šance na úspěch je jako koupel v teplém medu. Většinou ale sudičky nerady ukazují, co mají v rukou.

Pokud ovšem samy nechtějí.

Moji klienti se musejí spokojit s tím málem, co vidím. Jsem jediná věštkyně v království Auveny, jediná možnost, kterou mají. Není to náhoda. Na světě je devět známých Vidoucích a všichni jsme zaměstnáni u některého dvora – jsme moc užiteční na to, abychom si žili jen tak. Vím, že jedna věštkyně v Yue dokáže vedle svých proroctví předvídat i bouře podle vlnek na hladině rybníku a další ve Verdantu zná data narození každého člověka.

Já jsem mezi Vidoucími nejmladší, je mi osmnáct a před sedmi lety jsem byla do téhle funkce vytažena přímo z ulic Slunečního města. Neumím nic víc než sledovat své sny, číst vlákna a lhát.

„Myslím, že se nemusíš strachovat,“ zabručím, zatímco můj zrak hledí do mlhy budoucnosti té ženy. Vyšperkuju své nejasné vize podrobnostmi z jejích vzpomínek. „Vílenky ti letos porostou dobře. Ale zůstaň pilná. Necestuj tolik a drž se na vlastním statku.“

Otevřu oči a ženská stáhne ruce. „Sudičky jsou ke mně laskavé – to je moc dobré vědět,“ libuje si. „Ještě něco?“

Blábolím dál, dokud není konečně spokojena. Poděkuje, hodí hrst stříbrňáků do vyschlé nádrže fontány, která se stala nádobou na obětiny, a opustí mou věž.

Nakouknu přes zoubkovaný okraj fontány a povzdechnu si. Nejsem na těch mincích závislá, palác mi dává všechno, co potřebuju, ale předchozí věštkyni nádoba přetékala. Za mé služby… zapadá prachem.

A teď, když se Cyrus vrátil, moje pověst utrpí ještě víc.

Rámus venku sílí, ozývá se jásot. Nemusím se ani dívat z okna a vím, že královská karavana dorazila do města. Dvůr plánoval Cyrusův návrat prakticky od chvíle, kdy odjel. Král Emilius je čím dál churavější a princ má do konce roku nastoupit na trůn. Nejvhodnější doba usilovat o jeho přízeň.

Zatnu zuby. To platí i pro mě.

Před sedmi lety Vidoucí paní Felicita – ať hvězdy vedou její duši – vyslovila své poslední proroctví:

„Země rudě rozkvete krví, růžemi a válkou. Princovo srdce se stane zkázou, nebo spásou. Jeho volba nás může všechny zachránit. Jeho nevěsta – na té to všechno závisí! Prokletí, prokletí, zpropadené prokletí – u všech bohů, jen pozor –“

Víc už nestačila říct, protože umřela. Služka, která ji obsluhovala na smrtelné posteli, tvrdí, že věštkyně ztuhla s ústy zamrzlými dokořán a pěstí zaťatou u krku, jako by s něčím bojovala, aby mohla mluvit dál. Dokonce ani po smrti její tělo nepovolilo.

V království vypuklo šílenství. Zvěstovala snad Felicita konec Auveny? Konec světa? Proč je v tom tak důležitý princ Cyrus? Po její smrti jsem se stala novou věštkyní já, ale byla jsem tehdy ještě dítě, sirota navlečená do hedvábí, zmatená stejně jako všichni ostatní. Nikdy se mi nezdálo nic o tom, co Felicita popsala.

Neměla jsem odpovědi, a to mi velkou oblibu nevyneslo.

Hledali jsme pomoc u věštkyň sloužících v sousedních zemích a na oplátku jsme jim předali to varování, ale ani ony nebyly schopny vycítit žádná nadcházející osudová znamení. Vlídná stará věštkyně z Balicy nadnesla, že možná – pokud Felicita jen neblouznila z horečky – leží její vidina v daleké budoucnosti. Máme čas se připravit.

A tak s každou novou sezonou, s každým bálem, s každým hostujícím hodnostářem z cizích zemí celé království se zatajeným dechem doufalo, že se Cyrus zamiluje. V tom mluvilo Felicitino proroctví jasně: budoucnost spočívá v princově srdci, v jeho volbě, v jeho nevěstě.

Dlouhých sedm let Cyrus s volbou váhal. Vznáší se nad ním tak zlověstné proroctví, a on si usmyslí, že bude vybíravý!

Ale nemůže to zdržovat donekonečna.

Zamířím do paláce osobně zjistit, jak dopadlo jeho putování. Je to krátká procházka, a to díky mostu spojujícímu vstup do mé věže se severním okrajem palácových pozemků. Bez něj bych se musela vláčet po dvou stovkách schodů až k patě věže, hluboko dolů na břeh řeky Julep. Prorocká věž je zdeformovaný pozůstatek Čarolesa, který kdysi pokrýval celý světadíl – nebyla postavena, vyrostla sama a nikdy nebyla uzpůsobena pro praktické účely.

Vypráví se, že jedna z prvních věštkyň vytáhla její zdi z půdy a zvedla je tak vysoko, aby mohla žít mezi hvězdami. Takové skutky prý bývaly běžné, když byl Čaroles ještě rozlehlý, lidu málo a ze země prýštila magie. Možná bych tomu nevěřila, kdyby se mi občas nezdálo o dávno minulých vláknech – o dobách, kdy byly stromy vyšší než hory, v jejich korunách zářily víly a my lidé jsme nebyli nejmoudřejší bytosti, jež po lesích chodily.

Dneska moje věž do města nezapadá. Trčí do nebe jako tesák, kmen ze zkamenělých šlahounů zvedajících se od břehu řeky, jasně zelená na pozadí rozvinutého města. Vítr mi cuchá roucho, když vycházím z věže na most. Výhled na Sluneční město mizí za mramorovým palácem a jeho věžemi se zlatými špičkami. Projdu několika branami a objeví se přede mnou zahrady, mozaika úhledných květinových záhonů, vyřezávaných fontán a okrasných stromů.

Cestou mě jen málokdo pozdraví. Udělají rychlou úklonu nebo pukrle a k tomu zamumlají „Vidoucí paní“ – spousta lidí ví, že si na formality nepotrpím. Po špičkách se plížím úzkou správcovou cestičkou mezi bludištěm z živého plotu a řadou čerstvě zastřižených begonií. K jednomu ze zadních vchodů do královského sídla dorazím jen s mírně zablácenými pantoflíčky.

Ve všech pokojích a síních paláce to štěbetá. Tvář se mi zkrabatí, začínám se mračit, trápí mě, co uslyším. A co neuslyším.

Vystoupám po schodišti do královských komnat. Tady vládne ticho. Stráže před Cyrusovými pokoji se tváří stísněně, když se blížím, ale nezastaví mě.

Rozrazím dvojité dveře do jeho ložnice.

„Nepouštějte ji sem – jdi pryč, Violet.“

Můj pohled přistane na Cyrusovi. Princ stojí u šatníku, je oblečený, skoro úplně. A – uf! – je hezčí než kdy dřív.

Cyrus Lidine z Auveny je střižený z látky pohádkových snů – vznešený, sečtělý, vtipný, pokud uzná za vhodné se s člověkem bavit, a krásný i bez kouzelného pozlátka dodávaného vílami. I v pytli by vypadal elegantně a jeho úsměv působí více mdlob než letní vedra.

Teď, na sklonku svého devatenáctého roku, plně dorostl. Svaly zahladily hubenost dospívání, oblečení mu konečně padne jako ulité. Do tváří, kdysi porcelánově bledých po náporu dětské nemoci, se mu vrátila barva. Čerstvý sestřih jeho měděných vlasů jej zbavil posledních pozůstatků chlapectví.

Jenže některé věci se nezmění nikdy. Například přezíravý pohled, jímž mě propichuje, když se nemám k odchodu. Ani měsíce odloučení neztlumily odpor, který mezi námi vládne.

Nezeslábl by, ani kdybychom strávili zbytek života od sebe.

„Nemůžeš si sem jenom tak vpadnout…“ začne Cyrus.

„Jak vidíš, právě jsem to udělala,“ odseknu a rozhlédnu se po pokoji. Jsem tam s ním sama, což je problém. Postel je ustlaná. Vypadá to, že v koupelně nikdo není. Dole jsem neviděla žádný doprovod, žádné dvorní dámy, které by se seběhly kolem nejnovějšího urozeného přírůstku do společnosti Slunečního města. To si žádá otázku: „Kde je?“

Cyrus se obrátí k zrcadlu a dál si zapíná vestu. „Kdo?“

„Její budoucí Veličenstvo. Ta dívka, co si ji bereš.“

„Do toho ti nic není.“

Přikráčím k němu, až se mi cop rozhoupe. „Naopak,“ vklíním se mezi Cyruse a zrcadlo a on si těžce povzdechne, „je mi do toho hodně.“ Nebýt v dětství podvyživená, možná bych vyrostla víc a mohla se mu dívat zpříma do očí. Takhle je ale o dlaň vyšší a já musím zvednout bradu, abych do něj mohla zabodnout zlostný pohled. „Předpověděla jsem ti, že najdeš nevěstu, a ty si to přihasíš zpátky s prázdnýma rukama. Nedělej ze mě lhářku.“

„Tak jsi neměla lhát.“

Přimhouřím oči. Cyrus mě ignoruje, navléká si kabátec se vzorkem ptáků.

Byla to malá lež, určená k tomu, aby se uklidnily řeči. Na podzim se vynořily zvěsti o tom, že Čaroles u hranic černá, že v noci vanou vesnicemi krvavě rudé plátky růží. Lidé začali mít strach, a tak mě král Emilius požádal, abych propátrala budoucnost a hledala nějaké známky nebo upřesnění Felicitina proroctví.

Ale noci nepřinesly nic, mé sny byly zoufale prázdné.

Takže jakmile se Cyrus vydal na výpravu, vymyslela jsem si něco, abych uklidnila dvůr:

Než bude jeho putování u konce, setká se se svou nevěstou.

Malou lež člověk spolkne lehce, jako víno zředěné vodou. Ani si toho nevšimne, a pokud ano, není to takový problém, aby si stěžoval. Cyrus si nakonec nějakou nevěstu musí najít. Já mu k tomu jen dodala termín.

„Dobře,“ založím si ruce na prsou. „Ve skutečnosti se mi nezdálo o tom, že si najdeš nevěstu. Nemělo to být ani zapotřebí. Už sis dávno měl nějakou vybrat.“ Obdivovatelkami, které před ním na ulicích omdlévaly, by se dalo vydláždit město. Co na tom může být těžkého? „Dokud ti visí na krku Felicitino proroctví, budou se ho lidé bát, a budou se bát i tvé vlády. Říkají ti prokletý. Do očí ne, to je jasné. Koupila jsem ti čas, princátko – čas a optimismus.“

Cyrus si kontroluje manžety, upravuje knoflíky ve tvaru lví hlavy a přitom znuděně zahučí: „Vidím, že se víc staráš o zdání než o samotné proroctví.“

Zazubím se na něj. „Dokážu se bez problémů postarat o dvě věci najednou.“

„Jistě. O svou pochybnou pověst a o názor mého otce.“

„Minulý týden dorazily zprávy od hlídek. V Čarolese našly hnijící stromy.“

„Já o tom vím. Viděl jsem je.“ Konečně se přestane zabývat oblečením a skloní ke mně pohled. V zelených očích je znát nervozita, ale nedívá se na mě dlouho, brzy zase odhlédne. „Můj otec měl už poslat vojáky, aby je spálili.“

„Nicméně kořen problému –“

„– je spíš Felicitino poslední proroctví, ano, ale s tím nemůžu nic dělat. Nemůžu si nařídit, kdy nebo do koho se zamiluju.“

Felicitino proroctví mluvilo jen o nevěstě – láska s tím nemusí mít nic společného –, jenže Cyrus je romantik. Myslí si, že na tom citu záleží, jinak by už teď slavil nejméně třetí výročí domluvené svatby s nějakou verdantskou princeznou. „Ani se nesnažíš,“ obuju se do něj.

Jen zavrtí hlavou. „Nebudu dávat falešné naděje, že se to proroctví zlomí. Nic víc v tom není.“ Obrátí se ke dveřím do ložnice.

Jdu mu v patách, následuju ho z jeho pokojů a na chodbu, po které se trousí dvořané. Obracejí se k princi s rozsvícenýma očima a s otázkami na rtech. Cyrus nasadí zářivý úsměv, ale jakmile seběhne ze schodů a všech se jich zbaví, zase zvážní. Chrání ho dva strážní, já však mezi nimi proklouznu.

Ztlumím hlas: „Máš aspoň nějaký plán, až vyvoláš mezi lidmi paniku?“

„Tohle nebudu probírat s tebou,“ zamručí.

„Se mnou?“ napodobím výsměšně jeho tón a přitisknu si prsty na hruď.

„S tebou, která celé roky využívá každou příležitost, aby mě zničila.“

„Celé ty roky bys neměl, kdybych ti nezachránila život.“

Cyrus po mně vrhne vražedný pohled. Nenávidí, když mu připomínám, jak jsme se setkali. Což já naopak činím moc ráda.

Sotva dorazí do přízemí, prudce zahne, aby se vyhnul davům, jež k nám plují atriem. Koberec tlumí jeho rychlé kroky, snaží se uniknout mně i všem ostatním. Já se ho ale držím, až za mnou vlaje modré hedvábí mého roucha.

„To není jenom záležitost proroctví,“ zavolám za ním. Mnozí vévodové nejsou nadšeni tím, že Cyrus nastoupí na trůn. Připadá jim moc upřímný. „Rada proti tobě nasadí strach. Řekne, že se na trůn nehodíš. Čemu z toho ‚Jsi prokletý‘ nerozumíš?“

Stiskne rty do úzké čárky. Sám ví, že mám pravdu. „Rada by se měla zaměřit na svoje záležitosti, ne na poslední slova věštkyně v horečkách, bez podrobností, bez udání času. Zítra nás může klidně zničit zemětřesení nebo záplava nebo padající hvězda, ale toho se nikdo nebojí.“

„To je logické, jenže lidé jsou na logiku alergičtí jako já na vílí prach. Princátko –“

Bez varování se prudce otočí, málem do něj vrazím. Lem jeho pláště mi zavlaje kolem nohou. „Ty mě ani nechceš za krále. Proč bych měl poslouchat tvé rady?“

Spolknu hořký knedlík, který se mi udělal v krku. Protože on bude králem. Bez ohledu na veškerou paniku. Bez ohledu na to, co si myslí Rada. Cyrus nakonec vždycky dostane, co chce. „Buď se budeme vysilovat vzájemnými bitvami, nebo se naučíme spolupracovat. Nemusíme se mít rádi, abychom tohle chytře vyřešili.“

„Co když s tebou spolupracovat nechci?“

„Jednoho dne budeš muset. Jsem tvá věštkyně.“

„Můžu to změnit.“

Ze zvyku se zasměju, ale jeho pohled má chladné ostří. Takhle se hádáme odjakživa, a přece – ne, Cyrus by se mě nemohl doopravdy zbavit. Nemá nervy na to, aby udělal něco tak nebývalého jako odstranit úřadující věštkyni, tím spíš, když jich je na světě tak málo.

Olíznu si rty. „Potřebuješ mě víc, než mě nesnášíš.“ Je to možná drzost, ovšem zároveň jediný způsob, jak ho přimět vyložit karty.

Princ nadzvedne koutek, známka toho, že si náš rozhovor aspoň částečně užil. „Vážně?“

Obrátí se zase zpátky. Dívám se, jak odchází chodbou k pozlaceným dveřím síně Rady. Sluha mu je s úklonou otevře a Cyrus zmizí uvnitř.

Většina ze čtrnácti vévodů Rady nebo jejich správců dorazila před týdnem na pravidelné pololetní zasedání.

Je to spousta pompy a málo pokroku, hašteří se o daních a rozdělení Dračích gard do jednotlivých dominií. Auveny je největší a nejbohatší ze tří zemí Slunečního kontinentu – předstihuje republiku Balica na jihu i království Verdant za Čarolesem a východními horami –, což jen podporuje ctižádostivost a samolibost našeho vedení. Pyšníme se také tím, že jsme vzorové království se spravedlivými zákony a rovnými příležitostmi i pro ty nejnižší poddané.

A je v tom taky velká spousta namyšlenosti.

V Radě se napovídá spousta keců na to, aby se mi to chtělo poslouchat. Odehraje-li se tam cokoli zajímavého, brzy si to najde cestu ven, tajnosti vyskakují ve Slunečním městě jako blechy z kožichu. A kdyby se vynořila záležitost, která by si žádala pozornost věštkyně, povolá si mě sám král Emilius.

Poté, co Cyrus zaplul do síně Rady, čekám na výsledek v knihovně nahoře. Mezi těmito uspořádanými svazky trávím mnohá odpoledne. Je to vesměs nezáživné čtení, ale i jedna z cest, jak můžu pojmenovat neznámé věci, které vídám ve snech. Nikdy jsem nebyla daleko za řekami protkanými kopci v okolí hlavního města. Moje povinnosti mě drží tady, snažím se být spolehlivá. Snáší se na mě dost kritiky i bez toho, aby se do seznamu výtek přidala ještě lenost a liknavost.

Listuji cestopisem známého yuenského výzkumníka z Měsíčního kontinentu, když tu slyším, jak se rozlétnou dveře. Následuje smršť výkřiků. Není to ještě ani hodina, co schůze začala. Odložím knihu a spolu s houstnoucím davem následuji onen rámus na hlavní nádvoří. Hádají se tam lord Rasmuth ze Sedmého dominia a lord Ignacio ze Třináctého.

Ten druhý si dupne tak hlasitě, až se splaší ptáci na obloze. „Výkonnost ať jde k čertu!“ hřímá. „Princ je pořád prokletý! Nepodpořím ho coby krále, dokud si nenajde královnu – a troufám si říct, že ani pak ne!“

Jsem sice malá, ale v tom davu vyčnívám díky pletenci černých vlasů a třpytícímu se proměnlivému rouchu. Oči lidí kolem se ke mně začínají obracet, hledají odpovědi – přesně téhle situaci jsem se chtěla vyhnout.

Těžce si povzdechnu. Vedle stojící dáma v šálu na mě vrhne několik pohledů, než sebere odvahu se zeptat. Konečně se krátce ukloní a promluví: „Vidoucí paní, copak nebudeme mít brzy svatbu? Říkala jsi přece –“

„Říkala jsem, že Jeho Výsost najde pravou lásku před koncem svého putování,“ zdůrazním poslední slovo. „Ne před koncem této výpravy. Jeho putování očividně ještě u konce není.“ Právě z tohoto důvodu je důležité pečlivě formulovat.

Vymluvím se na bolest hlavy a mizím do paláce, přitom vidím, jak se davem šíří čerstvé dozvuky mé odpovědi spolu s šokovanými pohledy a šeptáním. Před soumrakem ta zpráva zaplaví celé město.

Odněkud zblízka se ozvou Cyrusovy kroky, zní důrazně, dávají najevo, že Jeho Výsost teď nebude odpovídat na žádné otázky. Šos jeho kabátu prolétne kolem mě, míří do křídla, kde se nacházejí pracovny jeho otce.

Neubráním se, musím za ním zavolat: „Nechci připomínat, že jsem ti to říkala, princátko – počkat, ne, vlastně to chci připomínat. Říkala jsem ti to!“

Nezastaví se ani, aby mě probodl pohledem.

Cyrusův pokus o vzpouru dělá potíže nám oběma, ale jemu víc než mně. Král Emilius zná synovy nálady. Přes diplomatické úsměvy, které princ nasazuje na veřejnosti, se s otcem hádá možná ještě víc než se mnou – a nikdy nevyhraje. Vím to, protože jsem v životě neslyšela, že by král na něco změnil názor.

Na druhou stranu já se odjakživa těším králově přízni a Cyrus mě za to nesnáší. Respekt jeho otce se těžko získává, je vzácný jako poklad vydobytý z hlubin dračího doupěte. Ten respekt mě ochrání, i když Cyrus nastoupí na trůn. Král Emilius bude nejspíš tahat za nitky svého království i poté, co předá korunu synovi. Rada vévodů, kterou sám jmenoval, je mu oddaná a pravá moc spočívá v jejích rukou.

Brzy poté, co se vrátím do své věže, zahalí oblohu večer. Vychutnávám si tyhle hodiny, kdy je moc pozdě na to, aby si někdo žádal moje služby. Nahoře v ložnici zapálím oheň v krbu a připravím si studenou koupel. Setřesu roucho z ramen, rozepnu si sukni, přetáhnu si blůzu přes hlavu.

Obrním se před chladem, ponořím se do vany a ve světle ohně se začnu drhnout. Staré jizvy mi z kůže změkčené mýdlem už málem vymizely. Vlasy tmavé jako inkoust a nasáklé voňavou vodou mi splývají z hlavy.

Při pohledu na mě by nikdo neuhodl, že jsem se narodila jako bídný plevel v chudinské Měsíční čtvrti. Teď mám svoji vlastní věž s vlastní porcelánovou vanou a postel povlečenou hedvábím. Umím číst a psát, jím stejně vydatně jako královská rodina a lidé se mi klaní.

Ani ten titul a věž však nevymažou strach z věcí, jimž lidé nerozumějí. Když něco tak divného jako magie sídlí v někom tak divném, jako je dívka s cizí tváří, nebudu mít u nich nikdy šanci. Musím na to myslet, až budu zase drzá na prince, i když jsem v právu.

Osuším se, natáhnu si noční košili a padnu do postele.

Sotva zavřu oči, něco dole lupne.

Pak zas a znova: cvak-cvak-cvak.

Že by pracovalo dřevo skříní? Zamračím se.

Cvak-cvak-cvak.

Ozve se zachichotání.

V uších mi tepe tlukot vlastního srdce. Tady nikdo nemá co dělat. Vyklouznu z postele, popadnu nejbližší tupý předmět, který ve tmě najdu – kartáč s dlouhou rukojetí, ležící u vany. Zadržím dech a kradu se dolů, dávám pozor, aby pode mnou nezaskřípaly schody.

V té černočerné tmě obejdu pokoj, hmatám po výstupcích stěn, ale jediné, co slyším, je šourání mých nohou po zemi.

Nikdo tu není. Ale stejně se té tmy zeptám, jen abych se uklidnila: „Kdo je tam?“

Zaslechnu syčení, jako jazyk olizující horký kov. Širokým obloukem se rozmáchnu kartáčem, zasáhnu něco pevného, co zarachotí a sklouzne po zemi.

Dřevěný tác a miska. Vydechnu.

Ozve se bublavý smích. Ha-ha-ha.

Vi-o-let.

Znovu švihnu kartáčem a zapotácím se. Ozvěna mého jména se mi lepí do týla, je tady, a zároveň nikde.

Ty máš ale

příhodné

jméno,

Vi-o-let.

Slova se vrství jedno přes druhé – mnoho hlasů, splývají do jednoho. Srdce mi buší, tohle není pozemský zvuk.

Zavilá.

Vi-o-let.

Violet Měsíčnice.

Nikdy dřív jsem ty hlasy neslyšela, a přece jsou mi povědomé jako instinkt, jako vrstva vlastní duše. „Co jsi zač?“ ptám se, i když odpověď znám.

V dálce ve tmě zablikají dvě tlumená světla. Dech se mi zadrhne v krku. V téhle místnosti by nic tak zářit nemělo.

Dodáváme ti tvou moc, bídnice.

Kartáč držím před sebou a klopýtavými krůčky se po špičkách blížím ke světlům. Vyhnu se tácu, který jsem srazila. Poznávám, k čemu se to blížím: k fontáně s obětinami, kam mí klienti házejí dary a mince. A na vršku je vytesaná socha bez tváře, k níž se někdy modlí.

Dříve bez tváře.

Co ji znám, je socha z modré mědi ošoupaná dohladka, málem nejde poznat, že má představovat postavu, natož že se jedná o jednu ze sudiček. Je pozoruhodná jen coby starožitnost, údajně je tak stará jako první Vidoucí.

Ale jak se tak blížím, vidím, že silueta sošky tvoří ženu, chladně vyrovnanou, zahalenou v látce, jež z ní splývá jako vodopád. Oči jí planou modrým ohněm. Z úst se jí nese sborový zpěv:

Sedm let získaných,

jeden život dlužný.

Zachránila jsi korunovaného hocha,

jenž patřil nám.

Odvrátila jsi jeho smrt,

abys mohla žít ve své věži.

Nastal čas splatit dluh.

V hlavě se mi vynoří vzpomínka: princ utíkající tržištěm Měsíční čtvrti. Já, jak ho vleču z cesty kočáru taženému koněm. Byli jsme tehdy děti, Felicita ještě žila. Bylo to dávno.

„Já tomu nerozumím.“ Každá žilka v těle mi pulzuje, vnímá nebezpečí, které si nedokážu nikam zařadit. „To má být hrozba?“

Vzdorovat osudu není nikdy zadarmo.

Jeden život dlužný.

Ten hoch musí zemřít,

než léto skončí,

nebo shoříš.

„Proč? Ale já ne…“ Ruka svírající kartáč se mi roztřese, mé jediné spojení s něčím pevným. Nohy mi znecitliví.

Ten hoch musí zemřít,

neb všechny příběhy musejí SKONČIT.

Pokojem se prožene vítr – nebo se mi to jenom zdá? Takhle zešílela Felicita? Nemůžu přece mluvit s bohy. To není možné.

Hlasy se rozléhají, ohlušují mě, jsou tak mohutné, že vyplňují tmu:

NASTAL ČAS,

KONEČNĚ, KONEČNĚ,

KREV A RŮŽE A VÁLKA.

Plácnu sochu koncem kartáče. Horní půlka jejího těla se roztříští o zem. Z mramorového pahýlu vyrazí černé úponky a jako pavoučí vlákna se začnou plazit po fontáně. Ode zdí se odráží chichotání. Držím se za hlavu, kvílím.

Začínám šílet. Tohle je šílenství. Šmátrám po zemi po něčem, čím bych ten smích umlčela, a říznu se do ruky o odštěpek mramoru. Zabolí to tak pronikavě, že vykřiknu. Zableskne se. Místnost se zachvěje, jakoby božským zásahem.

NEJSI HODNA ŽÁDNÉ LÁSKY, KTERÁ BY TĚ ZACHRÁNILA.

Nadechnu se kouře.

Věž vzplane.

Probudím se, lapám po dechu, v krku cítím popel, ruce mám zkroucené kolem krku, nohy zamotané v přikrývkách. Jednu chvíli mi oheň rozpaluje kůži doběla, hned nato mě obklopuje temná studená noc. Jako by věděly, co jsem viděla, mrkají na mě seshora plameny nedotčené drahokamy zasazené do stropu věže.

Pomalu povolím ruce, sevřené kolem mého vlastního hrdla.

Bylo to proroctví, nebo –? Co jiného to mohlo být? Halucinace? Bylo to tak živé.

Nepodobalo se to žádnému proroctví, jaké jsem dosud zažila. Nic ke mně ještě nikdy nemluvilo přímo.

Nic mi nevyhrožovalo.

Skopnu ze sebe přikrývky, vylezu z postele a třesoucíma se rukama si natáhnu župan. Když se protlačím dveřmi na balkon a přitisknu se k zábradlí, kolena mi ovívá mrazivý vítr. Rozednívá se. Dole se lesknou šupinaté střechy Slunečního města. Za hradbami krajina klesá do zastíněných údolí.

„Co chceš?“ zeptám se nebe.

Nikdo mi neodpoví. Možná proto, že nevěřím ve vliv sudiček, doopravdy ne. Co dělají bohové celý den, kromě toho, že si hledají nejmenší důvody, proč se urazit?

Od úst mi jako dým stoupá mlha. Co mě vyvádí z míry nejvíc, je připomínka Felicitina proroctví: krev a růže a válka. Pokud je její předpověď pravdivá, pokud na ni konečně došlo…

Proč by to bylo kvůli tomu, že jsem před sedmi lety zachránila Cyruse?

Proč by sudičky chtěly, aby zemřel?

Lidé si myslí, že díky tomu, že disponuji Zrakem, jsem jakýmsi poslem bohů. Jako bych rozuměla těm silám či tomu, jak moje magie funguje. Sním napříč časem, a teď i slyším hlasy…

Ale netuším proč.

Pokud sudičky ovládají naši budoucnost, pak nechápu proč. Tady v Auveny se věří, že nás sudičky hodnotí. Jsme-li štědří, upřímní, neklevetíme, jsme-li umírnění a smířliví, pak možná spletou naše vlákna tak, že najdeme lásku a vysloužíme si váhu vlastního srdce ve zlatě. Každý tu slyšel o nějaké laskavé dceři mlynáře, která se bohatě vdá, o služce, co promění netvora v člověka, o věrných dívkách v zamčených věžích, trpělivě čekajících na své rytíře.

Ale já nevěřím v nic, co by mě mohlo znát líp, než znám sama sebe.

Jsem lepší lhářka než věštkyně. Nevěřím, že naše osudy mají nějaký důvod. Nevěřím, že je svět spravedlivý. Věřím v dravce – v podvodníky a v korunované lidi, kteří se zahalují špatností, jako by to bylo nadání. Ti se neptají, než zhltnou, co je jejich. Ti vědí, že budoucnost není nic lepšího než hod podvrženou kostkou, a proto mohou klidně podvádět i oni sami.

Králové a jejich vévodové nepsali budoucnost ničím jiným než lžemi a úsměvy. Této moci rozumím líp než nějakému odosobněnému hlasu ve tmě.

Zavřu oči a vybavím si, co onen hlas řekl: Ten hoch musí zemřít, než léto skončí, nebo shoříš.

Nebo. Pokud to není hrozba, pak je to volba.

Znamená to, že se můžu zachránit, pokud on umře.

Svírám zábradlí, až mi bělají klouby. Prozatím jsou to jen slova. Prozatím je to jen zlý sen.

Nikdo se o tom nemusí dozvědět.

Naposledy se podívám na klidnou oblohu, vrátím se do věže a zavřu za sebou dveře na balkon.

2

KDYŽ SE ZNOVU PROBUDÍM, NAJDU NA PROSTĚRADLE flíček od krve. Má perioda přišla dřív, než jsem čekala– nemilé překvapení za už tak dost hrozného rána. Stáhnu ložní prádlo adám ho do koše, kde si ho vyzvedne služka.

Soška fontány sobětinami dole je celá, bez obličeje amatná. Byl to tedy sen. Tím je uplynulá noc ještě znepokojivější.

Moje sny se vždycky splní.

Zakryju sochu hadříkem.

Rozhlédnu se po věštírně. Vypadá úplně stejně jako včera. Nic moc zvláštního, stůl ažidle pro věštění, malé posezení skobercem akrbem. Před lety jsem dělala, co jsem mohla, abych to tu uklidila. Věštci během staletí nahromadili spoustu harampádí alidé mají strach, že by se dopustili svatokrádeže, kdyby něco ztoho vyhodili. Udělala jsem druhou nejlepší věc anacpala všechno, co jsem nepotřebovala, do skříněk, aby to už nikdy nevyšlo na světlo.

Venku se rozezní zvon. Zamrkám, něco mi vrtá hlavou. Naněco jsem zapomněla.

Další zazvonění. Bim.

Akruci. Mé týdenní setkání skrálem…

Bam.

Do hajzlu. Vystrčím hlavu zokna. Ozve se další zazvonění zhodinové věže, po němž bude následovat osm dalších, soudě podle toho, jak vysoko nad hlavou stojí slunce.

Zaspala jsem. Přijdu pozdě.

Pitomá noční můra, pitomá– ať to bylo, co to bylo. Nechci si brát příklad zprince, ale mám naléhavější starosti než tajemná varování, která za denního světla vážně působí dost hloupě. Král Emilius mi možná nebude vyhrožovat plameny, ovšem pod jeho zklamaným pohledem zchřadne každá růže vjeho zahradě.

Snažím se ho nikdy nezklamat.

Pročísnu si vlasy asepnu si je dozadu, není čas je zaplétat. Beru si čisté šaty aroucho, které se momentálně leskne jasnou bezmračnou modří. Roucho věštkyně je auvenské dědictví, podle legendy vystřižené zoblohy. Látka se mění tak, aby odpovídala nebi nad hlavou.

Ataky má hodně prostorné rukávy. Popadnu zohniště dvě studené buchty, kus jedné si nacpu do pusy adruhou do rukávu. Snad se hvězdy slitují anebudu Jeho Veličenstvu trousit knohám drobky, ale je to lepší než kručení vbřiše.

Pospíchám do paláce. Vpůlce cesty zahradami si uvědomím, že na dlážděných cestičkách míjím nějak moc cizinců. Ahlídkuje tu taky spousta stráží, ikdyž jen liknavě, jako by vlastně žádné nebezpečí nehrozilo.

Zapomněla jsem snad ještě na něco jiného?

Jdu sdavem, obejdu to kpřední části paláce, kde vchod blokuje pestře oblečené shromáždění lidí. Uvnější brány pouštějí stráže dovnitř posledních pár osob zještě početnějšího davu venku.

Můj těkající zrak přistane na neklidné dívce pod schody. Vypadá tak mladá, že by přede mnou mohla mít respekt. Odkašlu si anakloním se kní. „Na co ti lidé čekají?“

„A-ach! Vidoucí paní!“ Dívka udělá pukrle. Má prosté, ale dobře ušité šaty, nepoznávám vní dceru žádného šlechtice. Pokud sem stráže pouštějí prosté lidi, pak to musí být otevřená audience. „Princ oznamuje ples.“

„Cože oznamuje?“

„Ples. Neviděla jsi letáky? Jsou po celém městě.“

Tohle tedy vzešlo zCyrusova rozhovoru sotcem včera večer: nouzové řešení, ples.

„Děkuju ti.“ Vrátím leták dívce asnažím se, abych se nešklebila moc nápadně. Aspoň jeden problém je tedy vyřešen.

Stejně se ale musím dostat do paláce, atak se tlačím dovnitř. Zalituju, že jsem si ssebou vzala snídani– jedna buchta mi zrukávu vyklouzne na zem ata druhá je rozmačkaná jako lívanec. Kolem mě se otáčejí hlavy, nohy se šoupají alidé se rozestupují, aby udělali místo, jakmile si všimnou, kdo jsem.

Vaudienční síni jsou diváci natěsnaní víc než cihly ve zdi, je tu svědivé horko, upocená změť klobouků speřím apastelových volánků, módy této sezony. Všichni se načančali, aby udělali dojem. Někteří si ssebou dokonce vzali své víly, aty horko nesnášejí, všechny polehávají vmrákotách na krempách klobouků svých pánů ajejich zlatavá záře je ta tam.

Víly dřív bývaly výhradním požehnáním dobrotivých, ale nešťastných chudáků amálokdy se objevovaly za hranicemi Čarolesa. Všichni kouzelní tvorové jsou svým způsobem hrabivci atato drobná pisklavá stvoření sbírají ty nejlepší lidi, ale kdyby to člověk řekl nahlas, vysloužil by si jen nepříjemné pohledy. Dnes víly posluhují každému, kdo se narodí se lžičkou ambrózie vústech. Ambrózie je vzácná, destiluje se ze zlatého nektaru květin zvaných vílenky zČarolesa aje to jediná měna, jakou víly přijímají, protože jen tím se mohou zpít do němoty.

Když král Emilius viděl, jaká je po službách víl poptávka, podpořil auvenské statkáře, aby se naučili vílenky pěstovat, přestože pocházejí zČarolesa. Obchod snimi se pak stal naším nejrozšířenějším odvětvím. Neprojdete žádnou zlepších čtvrtí Slunečního města, aniž by vám nad hlavou nepoletovaly víly.

Můžete mít srdce jedovaté jako shnilou tykev, ale za pár kapek ambrózie vám víla sradostí očaruje vlasy, aby držely účes, zařídí, aby váš smích zněl jako hudba avaše oblečení bylo tak majestátní, že neprojdete dveřmi sálu. Jako každodenní sluhy si je mohou dovolit jen ti nejbohatší. Poznám, kdo zpřítomných má očarovanou pleť, neboť se mu neroztékají líčidla ztváře.

Kdo potřebuje dobrotivost? Ta je pro nízké, chudé lidi.

Král Emilius je usazen na okraji stupínku, ruce má položené na holi, vypadá zdravěji než vposledních týdnech. Zaplaví mě úleva, když mi pokývne ausměje se na mě. Nečekal na mě. Oplatím mu to stejně, amálem se zapletu do něčích rozevlátých rukávů.

Vpřední části sálu je iprincezna Camilla, obklopená svými služebnými. Nedá se přehlédnout. Je to Cyrusovo dvojče, stejně úchvatná na pohled, navíc svlasy obarvenými na zlatavou blond. Je nepatrně vyšší než bratr, anebýt svalů, které získala šermováním alovem, dala by se nazvat půvabnou kráskou.

Zašklebí se na mě, když vidí, že jsem unikla davům. Vezme mě za ruku, chráněnou rukavicí, azavěsí se do mě, takže jsme dost blízko amůžeme si promluvit skoro důvěrně. „Pátrání po nevěstě pro bratříčka. Vážně už je dospělý.“ Ona sama je opůl hodiny starší. „Tolik to letí.“

Pátrám pohledem po místnosti, hledám jedinou další přátelskou tvář, kterou tu můžu čekat. „Dante tu není?“ Měl by být knalezení spíš než Camilla– udvora je jen málo Balicanů–, ale nikde nevidím jeho nemotornou postavu ani černou kudrnatou kštici.

„Myslela jsem, že dorazí stebou.“

Já si zase myslela, že bude přilepený kCyrusovi. Když je teď princ zpátky, stane se zase jeho přítelem místo mým. Další důvod, proč měl Cyruse spolknout drak, místo aby se vrátil. Dante je jediný člověk, kterému můžu prozradit, co se včera večer stalo.

Dav se utiší. Soustředím se zase na stupínek.

Stoupá na něj Cyrus, oblečený velegantním purpurovém kabátě se znakem slunečních paprsků na klopě. Nezdá se ani, že by se potil. „Vítejte,“ řekne anasadí okouzlující úsměv, jako by to myslel upřímně.

Všechny mladé dámy svírající letáky se nahrnou dopředu atisknou se ksametovým šňůrám, které omezují přístup. Všichni vsále se jako jeden muž okouzleně nadechnou.

Bože, nenávidím, jak je to pro něj snadné.

Princ zahajuje svou řeč docela vlídně, mluví osvém putování po kontinentu. Pochvaluje si rozvoj pohraničních krajin, oceňuje vřelé přijetí udvora Balicy aVerdantu asměje se nad setkáním se ztracenými vílami putujícími do města.

„Anyní, co se týče plesu…“

„Vaše Výsosti,“ přeruší ho chraplavý hlas zbalkonu, „sice chceme nadšeně slavit, ale čekali jsme svatbu, ne ples. Co se stalo?“

Vzhlédnu azamračím se. Jméno si nepamatuju, ale vím, že to promluvila nejnovější manželka lorda Ignacia. Víří snad vody vévodovým jménem?

Král Emilius mávne vrásčitou rukou, pobídne Cyruse, aby pokračoval, ale princ jen rozšíří svůj okouzlující úsměv. „Nic se nestalo. Poznal jsem mnoho skvělých dam, ale budoucí královnu jsem nenašel. Lidé doufali vněco, co nebylo jisté. Snad byste neměli věřit všemu, co řekne věštkyně.“

Sjede pohledem přes sál ke mně, je to hrozba. Publikem se šíří zmatené mumlání, včetně „to ne, Cyrusi“ pocházejícího od princezny.

Tváře mi hoří. Ten spratek sropuším mozkem! „Jeho Výsost…“

Ale málokdo se odmlčí amůj hlas zanikne všumu řečí.

Zavrčím, vyvléknu Camille ruku atlačím se dopředu, až stojím před stupínkem apřed pohrdavým princem na něm. Odjakživa jsem se snažila jednat po svém. Dvůr ode mě vždycky čekal, že budu ostýchavá, protože jsem se do prorocké věže přestěhovala zchudinské čtvrti. Jako by moje místo udvora bylo nějaké milosrdenství, jako by mi nikdy úplně nepatřilo, apřitom sem patřím víc než oni.

Umím být jen drzá. Odmítám si jejich uznání vysloužit nějak jinak. Atak začnu znova, hlasitěji. „Jeho Výsost“– brebentění pomalu utichá– „najde svou pravou lásku, než skončí jeho putování, jak bylo předpovězeno. Chce na mě svést vinu za svou vlastní liknavost. Možná by jeho putování postupovalo rychleji, kdyby přestal zpochybňovat mou moudrost.“

„Možná že kdybys byla přesnější věštkyně, nezpochybňoval bych ji,“ pronese Cyrus do hihňání vsále. Naše veřejné potyčky jsou až moc dobře známé. „Můžeš vůbec říct, kde to mé takzvané putování skončí?“

„Rozhodně ne ve tvém zadku, takže by sis zněj mohl vytáhnout hlavu.“

Davem probublá smích– Camilla se prakticky řehtá nahlas– aCyrus rudne.

„Čarodějky aprincové, ti jsou jako kočky apsi,“ uchechtne se někdo.

Král Emilius zabubnuje prsty do područky křesla– není vtom vztek. „Jsem přesvědčen, že můj syn ivěštkyně chtějí sdělit jedno: nejsme požehnáni jednoduchým pátráním, co se lásky týče. Považuji se za šťastného, že jsem ji našel se svou drahou Merchellou, vdobě, kdy byla ještě snámi. Ať hvězdy vedou její duši. Je dobré připomínat si, jak nás pravá láska dokáže zachránit před temnotou,“ domluví vážně.

Sál ztichne aprinc ajá se navzájem vyhýbáme pohledy. Neumím si představit, že Cyrus do roka zaujme otcovo místo, vyzbrojený až po zuby svým kouzlem, ale jen zrnkem takového respektu.

Ticho se táhne, zeje tu jako propast. Camilla zahučí avydá se ke stupínku. „Nejvyšší čas zachránit kouzelného prince,“ bručí. Mávne na bratra aodstrčí ho. Camilla je ve srovnání sCyrusem úplně jiný druh bouře– takový, který chápe apřijímá hřmot vlastních kroků.

Jakmile jí Cyrus zmizí zcesty, roztáhne Camilla ruce aobrátí se kpubliku. „Věnujme se té zábavné části, milí lidé Auveny. Plesu. Menažerii vmaskách.“ Souhlasné mumlání. „Úžasný název, že? Vymyslela jsem ho já. Možná se zeptáte, jaká zvláštní zvířata budou kvidění vté menažerii.“ Protáhne se vramenou aza ní jako by se rozvinul pár křídel– šátek spodobiznou labutě. „My, samozřejmě.“

Dav žasne.

„Vystrojte se do toho nejlepšího anejodvážnějšího, co máte, vezměte si ty nejúchvatnější masky, jaké dokážete vykouzlit. Naplňme palác tvory znevídaných krajů. Udělejte na mě dojem– ale hlavně zapůsobte na mého bratra. Pokud ho upoutáte, kdo ví…?“ Vdavu to zašumí. „Polibek na ruku? Na tvář? Nebo přímo prsten?“ Ozve se jekot. Cyrus na chvíli vypadne ze své role aslyšitelně zasténá. „Velice vzrušující, ne? Nějaké otázky?“

Všechny ruce vyletí vzhůru. Camillu ta všeobecná pozornost nabíjí, bude tenhle cirkus protahovat, jak dlouho to jen půjde. Cyrus jako by už rezignoval na svůj osud, oči se mu skelně lesknou, úsměv mu zamrzl na tváři.

Ubran objevím tvář, která mi tam vdavu uvnitř chyběla.

„Dante!“ zvolám. „Přišel jsi ovšechnu legraci.“

„Kde jsi byl?“

„Co jako?“

„Pro lásku boží…“

Table of Contents

1

2