Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jiří Caska

Střídavé lokomotivy - jednofázová elektrická vozidla

Historie, vývoj, technika

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401

jako svou 8887. publikaci

Odpovědná redaktorka Věra Slavíková

Grafická úprava a sazba Jakub Náprstek

Počet stran 240

První vydání, Praha 2023

Vytiskla tiskárna TNM PRINT s. r. o., Nové Město

© Grada Publishing, a. s., 2023

Cover design © Jakub Náprstek, 2023

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-6965-8 (ePub)

ISBN 978-80-271-6964-1 (pdf)

ISBN 978-80-271-3917-0 (print)

1

Vznik a vývoj střídavé jednofázové trakční soustavy

Elektrická trakce ve smyslu elektrického pohonu vozidel nabyla již na sklonku devatenáctého století širokého uplatnění v městské hromadné dopravě. Stala se docela samozřejmou u tramvají, trolejbusů, u městských rychlých a podzemních drah. Také se uplatnila v báňské povrchové i hlubinné dopravě. Její technika se brzy, tj. již na počátku dvacátého století, prakticky ustálila v použití stejnosměrných proudových soustav středního napětí (250–1 500 V).

Lokomotivy E 479.001 a E 479.002 při zkouškách ve stanici Plzeň.

Foto archiv Škody Plzeň.

Uplatnění elektrické trakce jako pohonného a energetického systému na železnicích však naráželo na dva obtížně řešitelné problémy. Především šlo o řešení trakčního motoru s podstatně větším výkonem a dále přenos velkých výkonů trakčním vedením na velké vzdálenosti několika set kilometrů. Byly to tedy otázky vhodné volby proudové soustavy pro přívod trakční energie do vozidel z hlediska požadovaného výkonu, přívod energie na větší vzdálenosti a možnosti jejího napájení z vlastní nebo všeužitečné energetické sítě. Vznikly tak stejnosměrné proudové soustavy vyššího napětí (3 000 V) napájené z trojfázové elektrovodné sítě VN (vysokého napětí) s přeměnou proudové soustavy v měnírnách, střídavé jednofázové soustavy sníženého kmitočtu a vysokého napětí (15 kV, 16,7 Hz) s vlastní výrobou a rozvodem jednofázovým VN nebo s přeměnou proudové soustavy trojfázové průmyslového kmitočtu na jednofázovou sníženého kmitočtu a konečně soustavy jednofázové průmyslového kmitočtu (25 kV, 50 Hz) napájené ze všeužitečné sítě transformací napětí a štěpení fází.

S tím souvisel i vývoj techniky přeměny proudových soustav v trakčních napájecích stanicích a vývoj trakční techniky vozidel, který prodělal během minulých asi osmdesáti let několik vývojových stupňů. A určitě se ještě nezastavil, neboť trakční technika stále čerpá z nových objevů a poznatků v elektrotechnice, automatizaci i v energetice.

Okolnost, že jednou volená trakční proudová soustava nutí železniční správu, aby z důvodu jednotnosti v elektrickém provozu setrvala po dlouhá léta na této zvolené soustavě i při jejím rozšiřování a v ní pak sledovala i technický pokrok, vedla k tomu, že se v současné době setkáváme a i v blízké budoucnosti budeme setkávat ve světě na železnicích s různými staršími i novějšími proudovými soustavami. Dokonce s více soustavami v jedné síti – tam, kde došlo během doby ke změně proudové soustavy nebo do dlouhodobých výhledů zasáhly jiné elementy. Tato skutečnost postihla také železnice v bývalém Československu, kde jsou v obou nástupnických státech dvě proudové soustavy.

Použití elektromotoru k pohonu vozidla je tak staré jako elektromotor sám. Elektromotor však potřebuje zdroj elektrické energie a přívod energie při jízdě. Je-li zdroj elektrické energie přímo na lokomotivě, je tím současně vyřešena otázka přívodu energie do trakčního motoru při jízdě. V každém případě však takový zdroj zvyšuje hmotnost hnacího vozidla, která je omezujícím faktorem pro vestavěný výkon a dojezd. Při napájení elektrických hnacích vozidel ze stacionárních zdrojů se přivádí elektrická energie přívodním vedením podél dráhy. Z tohoto vedení se do vozidla odebírá kontaktním způsobem proud sběračem a jízdními koly z kolejnic.

Elektrická trakce je podmíněna dokonalým technickým vyřešením tří problémů:

▶trakčního motoru s pohonem hnacích kol, s vhodnou regulací rychlosti a tažné síly;

▶výroby a přenosu elektrické energie;

▶přívodu elektrické energie do hnacího vozidla za jízdy.

Během vývoje techniky elektrické vozby vznikla různá kompromisní řešení, nejrůznější kombinace trakčních motorů, proudových systémů výroby, přenosu i přeměny elektrické energie pro elektrické dráhy. Podle stupně technického vývoje a problémů, které se musely řešit, se řídila volba celé energetické a trakční proudové soustavy. Postupem času tak vznikly různé trakční proudové soustavy řešící otázky výroby a rozvodu elektrické energie pro dráhy, jakož i pohon hnacích vozidel elektromotorem. Většina z těchto proudových soustav se zachovala až do dnešní doby a byla postupně tak zdokonalována, že jsou prakticky všechny na stejné úrovni co do spolehlivosti a energetické hospodárnosti. Liší se vlastně jen v pořizovacích a provozních nákladech, které jsou závislé na hustotě dopravy.

V prvopočátcích využití elektrické energie pro pohon vozidel bylo použito stejnosměrného nízkého napětí pro elektrické pouliční a hlubinové důlní dráhy. Dodnes se používá na celém světě stejnosměrné napětí do 250 V u důlních hlubinových drah, 600 V u tramvají a trolejbusů, 600–1 000 V u podzemních drah a městských rychlodrah s přívodem proudu třetí kolejnicí. Pro elektrickou vozbu na hlavních tratích se některá z těchto proudových soustav nehodila, neboť nelze hospodárně přenášet potřebné výkony jdoucí do desítek MW na vzdálenost několika set kilometrů. Zde šel vývoj třemi směry:

1.Trojfázový systém, řešící výrobu, přenos a napěťovou transformaci proudem trojfázovým sníženého kmitočtu, přívodem do vozidel dvojpólovým trolejovým vedením s použitím kolejnice pro třetí fázi a pohon vozidel trojfázovým indukčním motorem. Jednoduchost výroby a přenosu energie, jakož i jednoduchost indukčního trakčního motoru byly sice lákavé, ale byly vykoupeny složitým dvojpólovým vedením, které se nedalo stavět jako řetězovkové pro vyšší rychlost, ztrátovou regulací rychlosti a nevhodnou otáčkovou charakteristikou motoru pro účely trakční a konečně sníženým kmitočtem ke zmenšení impedančního úbytku v trakční síti a k usnadnění pohonu hnacích náprav ojnicemi a spojnicemi. Trojfázová soustava se rozšířila hlavně v Itálii, kde v letech 1899 až 1928 bylo touto soustavou elektrizováno asi 2 700 km většinou dvoukolejných tratí s napětím 3 400 V a kmitočtem 16 ⅔ Hz. Tato soustava byla však postupně nahrazována stejnosměrnou soustavou 3 kV a do roku 1976 zcela zmizela.

2.Proudová soustava stejnosměrného vysokého napětí 1 500–3 000 V, která se zpočátku v letech 1903–1905 řešila jako trojvodičová se středním vodičem v kolejnici a s dvoupólovým trolejovým vedením. Složitost dvoupólového vedení a obtížnost výroby a dělby stejnosměrného vysokého napětí způsobily, že se tyto soustavy používaly jen ojediněle a tato zařízení byla již vesměs vyměněna, takže do dnešních dnů se již nezachovala. Stejnosměrné proudové soustavy vysokého napětí nabyly významu mnohem později, jakmile byla zvládnuta technika trakčních motorů na vyšší napětí, tj. na 1 500 V na komutátoru a izolace na 3 000 V, dále pak přeměna trojfázového proudu ze všeužitečné energetické sítě na proud stejnosměrný v trakčních měnírnách, zejména rtuťovými usměrňovači. Tím se mohlo použít jednopólové trolejové vedení a napájení elektrických drah ze všeobecné trojfázové sítě. Prakticky všechny železnice, které zvolily elektrizaci svých železnic stejnosměrným proudem, použily tyto soustavy, ale ve světě existovaly výjimky.

3.Proudové soustavy jednofázové sníženého kmitočtu 5–11 kV, 25 Hz hlavně v USA a 10–15 kV, 16 ⅔ Hz v Evropě byly považovány v letech 1905–1914 za nejlepší technické a hospodářské řešení pro hlavní dráhy, neboť umožňují výrobu, přenos a transformaci napětí ve velkých výkonech, přívod do vozidel jednopólovým trolejovým vedením malého vodivého průřezu, vysoké napětí v rozvodu trakčního proudu, jehož výše je omezena jen světlým průřezem tratě, a dále umožňuje „hospodárnou“ regulaci rychlosti trakčních motorů změnou napětí odbočkami na autotransformátoru na vozidle a k trakčnímu pohonu použití sériového komutátorového motoru s výhodnou otáčkovou a momentovou charakteristikou pro trakci. Tím byly sice nuceny železniční správy zavádět vlastní výrobu a přenos jednofázového proudu, stavět vlastní elektrárny a dálková vedení, ale v době, kdy se rozhodovalo o těchto investicích, nebyly ještě všeužitečné elektrárny a rozvody tak vybudované, aby mohly převzít napájení železnic. Železniční správy tudíž neměly jiné východisko než budování vlastní energetické základny, a staly se tak soběstačnými. Teprve později se přešlo na napájení trakčních sítí sníženého kmitočtu z energetického rozvodu trojfázového přeměnou proudové soustavy v měnírnách kmitočtu a fáze.

Proudové soustavy jednofázové průmyslového kmitočtu byly již od počátků elektrizačních pokusů na železnicích uznávány za nejhospodárnější z hlediska výroby a rozvodu elektrické energie, neboť umožňují společnou výrobu a společný rozvod energie pro všeužitečné a trakční účely, jednoduchou a hospodárnou transformaci napětí jak v napájecích stanicích, tak i na vozidlech a použití vysokého jednofázového napětí v trakční síti. Její využití však naráželo dlouho na nepřekonatelné obtíže ve stavbě vhodného trakčního motoru. Po různých pokusech s přeměnou proudové soustavy na lokomotivě pomocí rotačních měničů s použitím stejnosměrných a střídavých indukčních trakčních motorů umožnily teprve pokroky ve stavbě usměrňovačů, nejprve ignitronových a konečně křemíkových, stavbu spolehlivých a velmi výkonných lokomotiv na kmitočet 50 Hz v letech 1955 až 1960. Tato proudová soustava je dnes na stejné technické výši jako ostatní soustavy a předčí je v menších investičních nákladech na zařízení sloužícím napájení a v rozvodu trakčního proudu a také v lepších trakčních vlastnostech lokomotiv a usměrňovačů proti všem ostatním dosud známým typům lokomotiv.

Na území bývalého Československa se začalo s elektrizací na železnici velmi brzy. Jako první elektrická železnice v bývalé monarchii byla postavena železnice z Tábora do Bechyně již v roce 1903. U jejího zrodu stál český Edison, prof. Ing. František Křižík. Trať byla napájena stejnosměrným napětím 2× 700 V. Po vzniku československého státu byla zahájena elektrizace železnic v roce 1927 na pražských spojkách napětím 1 500 V, avšak v další elektrizaci se tehdy nepokračovalo z důvodu velké hospodářské krize, vypuknutí druhé světové války apod. Rozsáhlý program elektrizace železnic se začal prosazovat až po roce 1945. Na základě generálního projektu připravili projektanti ve spolupráci s odborníky v roce 1948 komplexní řešení s použitím stejnosměrné trakční proudové soustavy o napětí 3 kV, podle kterého byla pak zahájena v roce 1949 elektrizace traťových úseků Žilina – Spišská Nová Ves a Praha – Česká Třebová. (Zde je třeba si připomenout skutečnost, že v době existence tzv. Slovenského štátu spatřil světlo světa projekt na elektrizaci slovenských železnic jednofázovou trakční proudovou soustavou o napětí 15 kV a kmitočtu 16 ⅔ Hz, který byl zpracován v konstrukční kanceláři firmy Siemens.) Práce na elektrizaci rychle pokračovaly, takže během asi 15 let činila délka tratí s elektrickým provozem stejnosměrnou trakční proudovou soustavou o napětí 3 kV přes 1 600 km dopravně nejvíce zatížených tratí. V roce 1959 byla pro další elektrizaci v jihozápadní oblasti zvolena v souladu s vývojem techniky, zejména výkonové elektroniky, jednofázová trakční proudová soustava 25 kV, 50 Hz, která dosáhla během asi deseti let přes 800 km. Tato proudová soustava, jejíž úspěšný vývoj dosáhl v poslední době značných úspěchů, je lákavá nejen pro železniční správy, které se teprve pro elektrizaci svých tratí rozhodují, ale též pro železnice, které mají již rozsáhlé sítě elektrizovány jinou proudovou soustavou, zejména 1,5 kV nebo 3 kV, když zvažují pokračování v elektrizaci dalších souvislých rozsáhlých sítí. Pro tuto soustavu se však těžko může rozhodnout ta železniční správa, která má již hustou železniční síť elektrizovanou jinou proudovou soustavou, neboť by tím vznikly téměř nepřekonatelné obtíže s přechodem mezi jednotlivými proudovými soustavami ve stykových stanicích a nejednotnost elektrického trakčního zařízení a parku hnacích vozidel. Obtíže vyvstávající v přechodové stanici se silným provozem lze lehce demonstrovat dvěma slovy: Kutná Hora.

V době, kdy na některých zahraničních železnicích probíhala soutěž mezi dvěma soustavami elektrické trakce, první s napájením elektrických trakčních vozidel stejnosměrným proudem a druhou se střídavým proudem, uvažovaly ČSD o elektrizaci tzv. II. hlavního (jižního) tahu. Ekonomicky se rozebíral provoz obou systémů a porovnávaly se jejich výhody a nevýhody. Jako nejhospodárnější byl uznán proudový systém 25 kV, 50 Hz. Proto rozhodlo ministerstvo dopravy na základě vládního usnesení č. 279 ze dne 8. 4. 1959, že se tyto tratě budou elektrizovat jednofázovou trakční proudovou soustavou 25 kV, 50 Hz. Jako zkušební trať pro pevná trakční zařízení i pro nová vozidla byla původně vytipována trať Plzeň – Domažlice, ale jelikož by se muselo řešit úrovňové křížení s trolejbusovou tratí na okraji Plzně, nakonec padlo rozhodnutí na trať Plzeň – Horažďovice předměstí. Vládní termín na dokončení elektrizace byl 1. duben 1962. Elektrizace však postupovala pomaleji, než se očekávalo, a tak byly jednotlivé dílčí úseky předávány do zkušebního provozu až během roku 1963. První zkušební úsek z Koterova do Blovic byl však předán již 29. září 1961.

2

Elektrické lokomotivy

řady E 479.0/S479.0 – tovární typ 39 E 0

Na základě vládního usnesení zdubna 1959 bylo rozhodnuto zahájit vČeskoslovensku elektrizaci střídavou trakční proudovou soustavou 25 kV, 50 Hz, zároveň byl zahájen vývoj příslušných elektrických lokomotiv. Podle továrního označení Škody se jednalo odva typy univerzálních lokomotiv soznačením 39 E 0 a40 E 0. Typ 39 E 0 byly dvě lokomotivy původní řady E 479.0 skřemíkovými usměrňovači atyp 40 E 0 byly rovněž dvě lokomotivy původní řady E 479.1 susměrňovači ignitronovými.

Lokomotiva E 479.001 na zkušební základně ve stanici Nezvěstice, za ní stojí měřicí vůz rekonstruovaný zmotorového vozu M 284.003.

Foto SOA Plzeň.

Lokomotivy továrního typu 39 E 0 byly vyrobeny vroce 1961 svýrobními čísly 4352 a4353. Jejich účelem bylo sloužit především jako funkční vzorek pro ověření různých komponentů před zahájením výroby elektrických jednofázových lokomotiv na provozní napětí 25 kV aprůmyslový kmitočet 50 Hz, ato jak zhlediska mechanické, tak ielektrické části. Tyto lokomotivy splnily svůj účel. Byla snimi provedena celá řada zkoušek na zkušebně ina tratích vbývalém Československu, Sovětském svazu, Bulharsku av Rumunsku. Poté byly zařazeny do normálního provozu na tratích ČSD vlokomotivním depu Plzeň. Jejich původní označení E 479.001 aE 479.002 se od 1. 1. 1965 změnilo na S479.0001 aS 479.0002 ve smyslu označování hnacích vozidel střídavé jednofázové soustavy. Toto nařízení se však zpočátku uvšech lokomotiv nedodržovalo, zvláště uvozidel, které nebyly ve stavu ČSD.

Lokomotivy řady S479.0 byly čtyřnápravové se dvěma podvozky. Krouticí moment byl přenášen ztrakčních motorů na nápravu přes pružnou spojku „Škoda“ uloženou vduté kotvě trakčního motoru. Vedení náprav bylo provedeno dvěma paralelními ojničkami spružnými klouby. Tyto ojničky měly jednoduchý tvar. Vypružení lokomotivy bylo dvojité. Primární vypružení tvořily duplexní šroubové zpruhy uložené vkruhových nálitcích na ložiskové skříni. Sekundární vypružení tvořily čtyři listové pružnice. Kpřenosu podélných sil vose lokomotivy slouží otočné čepy (nicohlavy). Šikmé tyče slouží kvyrovnávání klopných momentů podvozků. Otočný čep byl umístěn vpodvozku, ložisko čepu bylo umístěno vpodvlečném příčníku. Rám podvozku ihlavní rám byl svařen zlisovaných profilů tvaru U.

Stanoviště strojvedoucího byla na obou koncích lokomotivy. Na ovládacím pultu byly uloženy všechny ovládací aměřicí přístroje. Celá lokomotivní skříň byla vyrobena zplechu. Do strojovny se vstupovalo dveřmi na obou stranách stanoviště vzadní mezistěně, kde byly po obou stranách průchozí chodbičky. Uspořádání jednotlivých strojů ve strojovně bylo symetrické. Uprostřed byl trakční transformátor uzavřený vkobce VN (vysokého napětí). Křemíkové trakční usměrňovače válcového tvaru byly umístěny nad jednotlivými trakčními motory. Chladicí vzduch byl ulokomotivy S479.0001 nasáván znasávací skříně, ulokomotivy S479.0002 dvoustupňovými axiálními ventilátory. Chladicí vzduch proudil ke křemíkovým usměrňovačům atrakčním motorům, odkud vystupoval do ovzduší. Křemíkový usměrňovač pomocných pohonů byl rovněž válcového tvaru abyl umístěn mezi chladicím ventilátorem achladičem transformátorového oleje.

Lokomotivy měly 32 jízdních stupňů a3 stupně šuntovací. Stupně řadil strojvedoucí otáčením ručního kola kontroléru na stanovišti strojvedoucího. Regulace odboček na autotransformátoru byla vysokonapěťová. Tlakovzdušná brzda DAKO LR zajišťovala zastavení vozidla ivlaku. Ruční brzda působila zkaždého stanoviště na jedno dvojkolí přilehlého podvozku.

První prototyp ještě spůvodním označením E 479.001 při jedné zprvních zkušebních jízd ve stanici Plzeň Lobzy vzáří 1961.

Foto SOA Plzeň.

Druhý prototyp již soznačením S479.0002 na zkušební jízdě ustanice Horažďovice předměstí vroce 1962.

Foto SOA Plzeň.

Ztrolejového vedení se proud odebíral pantografovým sběračem. Každý zobou sběračů měl odpojovač, kterým byl vrozepnuté poloze uzemňován. Odpojovače se ovládaly ručně. Zodpojovače byl proud veden na bleskojistku ahlavní tlakovzdušný vypínač. Tento vypínač při vypnutí uzemňoval veškeré vysokonapěťové zařízení lokomotivy. Dále byl proud veden přes střešní průchodku aměřicí trafo proudu (vstupní vinutí) do transformátoru. Vnádobě transformátoru byly společně dva magnetické obvody. Jeden tvořil vinutí autotransformátoru, vinutí topení vlaku 1 500 Va 3 000 Va vinutí vlastní spotřeby vhodnotách 220 V, 250 Va 380 V. Druhý obvod bylo primární asekundární vinutí trakčního transformátoru. Vysokonapěťová regulace byla výkonově prováděna přepínačem se čtyřmi stykači selektromagnetickým zhášením ase zařazováním odporu při přepínání. Volič byl uložen voleji ve společné nádobě stransformátorem abyl od něho náležitě oddělen. Regulované napětí ve 32 stupních bylo zautotransformátoru přivedeno na transformátor skonstantním převodem, jehož sekundární vinutí bylo rozděleno ve čtyři oddělené části. Ke každé znich byl připojen křemíkový usměrňovač pro napájení jednoho trakčního motoru. Křemíkový usměrňovač byl jednofázový můstek (Graetz) se 30 ventily vjedné větvi aměl celkem 120 křemíkových ventilů. Usměrňovač byl kruhového provedení. Kochraně usměrňovačů sloužily rychlozkratovače ovládané elektronicky, které při překročení maximálního zatížení spínaly nakrátko sekundární vinutí transformátoru. Trakční motory byly stejnosměrné sériové stroje strvale připojeným šuntovacím odporem khlavním pólům. Byly přizpůsobeny na zvlněný proud, jehož zvlnění bylo snižováno vyhlazovací tlumivkou. Šuntování magnetů (odbuzování) všech motorů bylo provedeno šuntovacími stykači ve třech stupních. Změna směru jízdy se prováděla měniči směru ovládanými elektropneumaticky, ato změnou směru proudu vkotvách trakčních motorů. Každý zobvodů trakčních motorů bylo možné při poruše odpojit odpojovačem poškozených obvodů od sekundárního vinutí transformátoru. Jističe chránily křemíkové usměrňovače před nadproudem vznikajícím zremanentního magnetismu trakčního motoru při tažení lokomotivy jiným hnacím vozidlem vneprovozním stavu. Tyto jističe byly ovládány elektropneumaticky zreverzního válce řídicího kontroléru.

Pomocné pohony se napájely zvinutí pro pomocné pohony. Toto vinutí mělo tři odbočky: 220 V, 250 Va 380 V. Odbočka 220 Vbyla určena pro napájení vybavovacích obvodů rychlozkratovačů aspotřebičů na stanovištích strojvedoucího, tj. stabilizátoru napětí anabíječe akumulátorové baterie, ohřívače vody, topných těles, vařiče, zásuvek astolního ventilátoru. Odbočka 250 Vbyla zdeionového jističe přivedena na dva jednofázové můstky skřemíkovými diodami, znichž byly napájeny pomocné stroje, tj. motory ventilátorů, kompresoru aolejových čerpadel.

Ventilátorové motory tvořily tři dvojice vsérii spojených stejnosměrných sériových strojů. Výkon motorů byl 9 kW anapětí bylo 110 Vss. Rozběh byl dvoustupňový, tj. první stupeň byl zařazen sodporem apři druhém stupni byl odpor vyřazen. Stykač prvního stupně byl ovládán 48 Vss apřitažení stykače druhého stupně závislo na růstu napětí na kotvách vsérii zapojených motorů.

Kompresorový motor byl sériový stejnosměrný stroj svýkonem 27 kW anapětím 220 Vss. Rozběh byl opět dvoustupňový abyl proveden stejným způsobem jako uventilátorových motorů. Motory olejových čerpadel byly stejnosměrné derivační stroje při rozběhu sparalelně ke kotvě řazeným odporem. Vtěchto obvodech byly také zařazeny pro zmenšení zvlnění proudu vyhlazovací tlumivky. Odbočka 380 Vbyla určena pro napájení signalizačních obvodů trakčních usměrňovačů.

Lokomotivy bylo možné plně ovládat vždy zjednoho ze stanovišť strojvedoucího. Vzájemné blokování ovládacích přístrojů bylo přes spínač řízení, ato ipři vmnohonásobném řízení, kterým byly obě lokomotivy vybaveny. Toto zařízení se vpraxi víceméně nepoužívalo mimo případů zkoušek lokomotiv. Řídicí kontrolér měl 36 poloh: první byla nulová, další vytvářely 32 jízdních stupňů a3 stupně byly šuntovací. Šuntování bylo možné jen na 32. stupni. Povely zkontroléru se přenášely na elektropneumatické ventily pneumatického motoru atím se tento motor poháněl systémem vaček výkonového přepínače odboček transformátoru. Značení jednotlivých stupňů bylo přímo na kontroléru. Reverzní přepínač měl tři polohy: nulovou, jízdu vpřed ajízdu vzad. Ztěchto byly přenášeny povely na elektropneumatické ventily pneumatického pohonu měničů směru. Každý podvozek měl jeden měnič směru. Řídicí kontrolér areverzní přepínač byly vzájemně elektricky amechanicky blokovány, tím se vyloučila jejich nesprávná poloha. Lokomotivy měly automatické řízení rozjezdu, rozjezdový proud se dal nastavit ve třech stupních. Ventilátory určené pro chlazení trakčních usměrňovačů atrakčních motorů bylo možno spouštět buď ručně, anebo se rozbíhaly automaticky při nastavení kontroléru na jízdní stupně. Činnost kompresorového soustrojí byla automatická, ovládaná automatickým spínačem, nebo se dala ovládat ručně. Čerpadla oleje aventilátory pro chlazení pomocného usměrňovače, šuntovacích odporů, chladiče oleje atrakčních tlumivek se rozbíhaly automaticky při přivedení napětí na transformátor.

Elektrickou výzbroj lokomotiv chránil hlavní tlakovzdušný vypínač, do jehož ovládacího obvodu byla zapojena celá řada dílčích ochran, které vpřípadě zaúčinkování vypnuly hlavní vypínač (nadproudová ochrana autotransformátoru, motorů, ztráta napětí), dále pak Buchholzovým relé, vybavovacími obvody rychlozkratovačů, deionovým jističem, ztrátou tlaku vzduchu vbrzdovém potrubí, relém, které působilo při jízdě na stupních bez běhu ventilátorů atd. Tlakovzdušný vypínač se ovládal dvěma elektropneumatickými ventily – zapínacím avypínacím. Oba pracovaly při přivedení impulzu na jejich cívku, aproto všechny ochrany ve vypínacím obvodu hlavního vypínače působily svými spínacími dotyky.

Usměrňovače byly chráněny vlastními nadproudovými apřepěťovými ochranami, které působily na rychlozkratovače. Pomocné pohony byly chráněny deionovým jističem avýkonovými pojistkami. Ostatní elektrické spotřebiče, napájené střídavým napětím transformátoru, byly jako celek chráněny rovněž deionovým jističem amimoto měly ještě jednotlivě vlastní jističe. Ovládací ařídicí obvody byly jednotlivě jištěny nízkonapěťovými pojistkami.

Veškeré řídicí, ovládací, osvětlovací apomocné obvody byly napájeny stabilizovaným stejnosměrným napětím 48 V, které dodával nabíječ se stabilizátorem napětí vrozmezí odebíraného výkonu akolísání napětí vtroleji. Nabíječem byla dobíjena baterie NiFe okapacitě 160 Ah.

Trakční motory AL 4446iP byly prvními trakčními motory se silikonovou izolací třídy H vbývalém Československu. Jak již bylo výše uvedeno, obě lokomotivy především sloužily jako funkční vzorek jednofázových elektrických lokomotiv pro ověření celé řady prvků jak zoblasti elektrické, tak imechanické části před zahájením sériové výroby lokomotiv pro tuzemsko ina export. Proto se podrobovaly celé řadě různých zkoušek jak vdomácím prostředí, tak vcizině. Ztěchto rozsáhlých zkoušek existuje mnoho zápisů apojednání.

Lokomotivy byly dokončeny ve výrobním závodě Škoda, kde se konalo také jejich oživení aprvní trakční zkoušky. Tak jak byly postupně oba prototypy připraveny, předávaly se do zkušebního provozu. Jejich počátky provozního nasazení nebyly však jednoduché.

Lokomotiva E 479.001 byla poprvé veřejnosti představena dne 18. října 1961 na akci, kterou uspořádala ČSVTS vPlzni na Gottwaldově (nyní hlavním) nádraží. Datum TBZ se vdokladech vozidla nikde neobjevuje. Uvádí se však den 26. říjen 1961, kdy vrámci uskutečnění této jízdy přezkoušel komisař doc. Ing. Josef Cibulka první dva strojvedoucí zobsluhy lokomotiv střídavé trakce. Stali se jimi pánové Josef Baumruk aAntonín Petřík. Oficiální předání lokomotivy E 479.001 se uskutečnilo dne 2. listopadu 1961, kdy byla provedena jízda vtraťovém úseku Starý Plzenec – Nezvěstice. Veliké slávy se zúčastnili zástupci Škody Plzeň, ČSD itisku.

Lokomotiva S479.0002 odstavená vLokomotivním depu Plzeň dne 31. 5. 1973.

Foto Jiří Caska.

Již během prvních zkušebních jízd po kolejích ČSD se zjistilo, že stávající provedení nasávání vzduchu pro chlazení trakčních motorů je nevyhovující. Proto bylo rozhodnuto toto sání změnit, aby nedocházelo ke strhávání dešťové vody do trakčních motorů. Lokomotiva měla absolvovat zkušební jízdy vSSSR, kde se předpokládaly daleko náročnější zkoušky než uČSD, atak byla ještě před odjezdem zahájena rekonstrukce skříně na takzvané otevřené provedení. Celá úprava byla dokončena až vSSSR. Na zkušební jízdy byla lokomotiva nasazena vdepu Ožerelje.

Lokomotiva S479.0001 vpravidelném provozu na „dispečerském výkonu“ ve stanici Plzeň Gottwaldovo nádraží dne 31. 5. 1973.

Foto Jiří Caska.

Dne 18. října 1963 byla lokomotiva E 479.001 převzata do stavu LD Plzeň, atak mohl být zahájen pravidelný elektrický provoz do Horažďovic předměstí, kam elektrizace pokročila během zkoušek obou prototypů vzahraničí. Elektrický provoz byl zpočátku spíš jen občasný než pravidelný. Obě lokomotivy řady E 479.0 měly časté poruchy, aproto se místo nich často nasazovaly parní lokomotivy.

Dne 1. září 1964 odešla lokomotiva E 479.001 na první dílenskou opravu do DPOV Vrútky, vjejímž rámci měla být provedena kolaudace vozidla. Opravu vrozsahu E 4 sice vroce 1965 dokončili, ale ještě před předáním do provozu lokomotivu odeslali do výrobního závodu na odstranění kolaudačních závad. Do provozu se vrátila až vlednu 1966, ato již soznačením S479.001. Vbřeznu 1967 byla lokomotiva na krátkou dobu zapůjčena VÚŽ Praha. Od 1. 11. 1968 byla lokomotiva neprovozní. Zmíněnou opravu vrozsahu E 4 provedly DPOV Kolín, ale až na sklonku roku 1971.

Lokomotiva byla tedy tři roky mimo provoz. Poté byla na krátkou dobu nasazena na traťové výkony, ale jelikož nebyla vybavena vlakovým zabezpečovačem, nemohla být nasazována na jednomužnou obsluhu, která se na počátku sedmdesátých let začala zavádět iv LD Plzeň. Také proto byl pro oba prototypy vytvořen odpovídající turnus – lokomotivy byly nasazovány na tzv. dispečerku. Měly za úkol vozit přetahy mezi jednotlivými nádražími vuzlu Plzeň, kde vydržely smalými přestávkami až do svého zániku.

Spolehlivost řady S479.0 nebyla však vysoká. Často byl provozuschopný pouze jeden stroj, atak se na dispečerce střídaly obě lokomotivy, apokud byla mimo provoz, vystavovala se parní lokomotiva řady 556.0. Lokomotiva S479.0001 dojezdila vbřeznu 1980. Během periodické prohlídky vLD Plzeň byla shledána závada na transformátoru, která byla klasifikována jako neopravitelná. Od 1. 12. 1980 byla vedena stále jako neprovozní, atak byla navržena na zrušení, které bylo schváleno dne 17. 6. 1981 výnosem čj. 15163/81-12.

Původní nátěr obou prototypů byl odlišný. Lokomotiva E 479.001 byla zvýroby červená včetně střechy arámu, prostor mezi okny byl krémový apodélný pruh stříbrný. Po rekonstrukci skříně na otevřené provedení vroce 1962 se nátěr skříně změnil. Rám ahorní polovina skříně byly modré, spodní část bočnic ačel pak vbarvě slonové kosti.

Definitivní konec lokomotivy S479.0001 se datuje do počátku osmdesátých let. Nejprve byla lokomotiva delší dobu odstavena vareálu LD Plzeň ana podzim roku 1985 byla převezena do plzeňského kovošrotu, kde proběhlo její rozložení. Tak skončila lokomotiva, jedna zkřemíkových prototypů, která byla svým způsobem ojedinělá aprvní takto konstruovaná iv provozu. Ozachování do muzejních sbírek nebyl patřičný zájem ani ze strany ČSD, ani jiných institucí zabývajících se shromažďováním exponátů zřad železničních vozidel.

Table of Contents

Vznik a vývoj střídavé jednofázové trakční soustavy

Elektrické lokomotivy řady E 479.0/S 479.0 – tovární typ 39 E 0