Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Vydání knihy bylo podpořeno Nadací rodiny Vlčkových v projektu Podpora a rozvoj kompetencí odborníků poskytujících pozůstalostní péči v rámci dětské paliativní péče.

PhDr. Mgr. Naděžda Špatenková, Ph.D., MBA

PORADENSTVÍ PRO POZŮSTALÉ
Principy, proces, metody
3., aktualizované vydání

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 8934. publikaci

Recenzovali:
PhDr. Jaroslava Králová
Mgr. Zdena Volavá
RNDr. Mgr. Vojtěch Hrouda, Ph.D.
doc. PhDr. Jitka Skopalová, Ph.D.

Ilustrace Bc. Jitka Řenčová
Odpovědná redaktorka Andrea Černá
Grafická úprava Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 296
Vydání 3., 2023

Tisk Iva Vodáková – Durabo

© Grada Publishing, a.s., 2023

ISBN 978-80-247-3961-8 (ePub)
ISBN 978-80-247-3951-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-3885-2 (print)

Cesta truchlením je dlouhá cesta,

bolestná, trnitá, plná slz.

A mnohdy s cílem v nedohlednu…

N. Špatenková

S úctou věnováno Dlouhé cestě, z. s.

Děkujeme Nadaci rodiny Vlčkových za financování této publikace, která byla vydána v rámci projektu Podpora a rozvoj kompetencí odborníků poskytujících pozůstalostní péči v rámci dětské paliativní péče,
a za veškerou pomoc, kterou poskytuje nejen těm, kteří po náročné cestě truchlením kráčí, ale i těm, kteří je doprovází.

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Špatenková, Naděžda, 1973-

Poradenství pro pozůstalé : principy, proces, metody / Naděžda Špatenková. -- 3., aktualizované vydání. -- Praha : Grada, 2023. -- 1 online zdroj. -- (Psyché)

Obsahuje bibliografii

ISBN 978-80-247-3961-8 (online ; ePub)

* 316.356.2-055.5/.7 * 159.942.4/.5:364.642.8 * 364.642.8-785 * 159.98:659.24 * (035)

– pozůstalí

– truchlení

– terapie zármutku

– psychologické poradenství

– příručky

364-1/-7 - Druhy sociální pomoci a služeb [18]

Úvodem

„Když ztrácíš drahou bytost, vždy s ní umíráš.“

P. Syrus

Poradenství pro pozůstalé možná není úplně nejvýstižnější název. Co chcete radit někomu, kdo ztratil milovaného člověka? Jak poradit matce, které zemřelo dítě? Co říci lidem, kteří při tragické nehodě nebo nějakém neštěstí přišli o několik svých blízkých? Tady je každá rada drahá… Nevíme, jak bychom v takové situaci mohli pozůstalé utěšit, a tak často saháme po omšelých frázích a planých útěchách typu: „To bude dobré, to přejde, chce to čas.“ Sami však cítíme, že to nebyla ta nejlepší reakce. Co jiného jsme ale mohli říci? Šlo udělat něco jinak? A třeba lépe? Možná že i vy se takto ptáte. A právě na tyto – a další – otázky týkající se poradenství pro pozůstalé publikace hledá (a snad i nalézá) odpověď.

•CO je poradenství pro pozůstalé?

•KDO ho provádí?

•S KÝM? Kdo je klientem poradenství pro pozůstalé?

•KDY poradenství pro pozůstalé probíhá?

•KDE se realizuje?

•KOLIK má být poradenství pro pozůstalé?

•JAK takové poradenství vypadá?

•PROČ vůbec nabízet pozůstalým nějaké poradenství?

Ne, opravdu vám zde nechci dávat návod, co a jak radit pozůstalým. Pokusím se vám jen vysvětlit, co asi pozůstalí prožívají, co všechno může mít vliv na jejich zármutek, jak zpravidla truchlení probíhá, jak se může zkomplikovat a kdy asi končí. Snad potom dokážeme porozumět prožitkům i chování pozůstalých a také vlastním reakcím vůči nim. Možná že pak budeme lépe připraveni na to být pozůstalým oporou, být jim průvodci na jejich cestě truchlením. Cestě, která je dlouhá, bolestná, vyčerpávající a jejíž cíl (resp. konec) se zdá být někde v nedohlednu.

Třeba se bude pozůstalým po této cestě kráčet snáz, budou-li mít vedle sebe nějakého průvodce – například vás. Ano, průvodce. Provázet, doprovázet – to je možná to správné slovo, které nejlépe vystihuje, o co vlastně v poradenství pro pozůstalé jde. Jde o to, aby pozůstalí nebyli ve svém zármutku osamoceni, aby se na své cestě truchlením neztratili, nesešli z ní a aby nakonec dorazili ke kýženému cíli. Co je ale vlastně oním cílem? Pravděpodobně to, že se pozůstalí cítí mnohem lépe než na počátku, že dokážou na svého zemřelého vzpomínat, aniž by se zalykali slzami, a že si uvědomí, že život stojí za to, aby byl žit. Dokud ho máme. Protože kdo jiný než pozůstalý je schopen si uvědomit pomíjivost okamžiku, pomíjivost všeho…

1.Proč poradenství pro pozůstalé?

„Smutek mění člověka během vteřiny.“

D. Chopka

Smrt blízkého člověka představuje extrémní zásah do života pozůstalých. V jediném okamžiku se jim radikálně mění celý život. Doposud existující jistoty se z jejich života náhle vytratily, jejich svět je smrtí milovaného člověka nečekaně a navždy změněn.

„Smrt Ondry bylo to nejhorší, nejstrašnější, co se nám mohlo stát.“ (Pavlína)

„Měla jsem pocit, že už nemám důvod žít dál. To on byl smyslem mého života. A teď je mrtvý. Proč mám žít dál?“ (Ivana)

„Je konec. Nastala mozková smrt a její srdíčko přestalo tlouci. Díváme se na ni, hladíme ji a najednou se mi ta naše velká slečna zase zdá tak malinká, bezbranná a zranitelná. Leží tiše, bradičku má podvázanou, očka zavřená, pihy na nosíku, rezaté vlásky… všechno je jako vždycky. Hladíme její ještě teplé tělíčko, beru do dlaně její ručičku a cítím, jak konce prstíků začínají chladnout. Naše víla, náš motýlek, princezna, školačka navždy odchází, už nenakreslí jediný obrázek, nevymodeluje ani jedno zvířátko, neudělá na koberci ani jednu hvězdu, už se nikdy neusměje, nikdy mě neobejme, nikdy nepromluví, NIKDY. Vycházíme ven, slunce svítí, a jen těžko můžeme uvěřit tomu, co se právě stalo. Myslím, že jsme to ráno umřeli i my sami.“ (Olga)

Když vám zemře někdo blízký, je to, jako by se vám zhroutil celý svět, jako by váš život najednou ztratil smysl… Smrtí ztrácíte milovaného člověka navždy, definitivně. Už nikdy se s ním nesetkáte, už nikdy vás nepohladí, nepochválí, už nikdy nic nebude tak jako dřív…

„Rozednívá se. Venku zpívají ptáci, a Nikča už je nikdy neuslyší. Brečím do polštáře. ‚Prosím vás, někdo, vraťte mi ji zpátky. Já ji strašně potřebuju. Já to bez ní nevydržím!‘ Je mi, jako by ze mě něco vyřezali. Chybí mi něco z těla, z duše. Už to nejsem já. Už to nikdy nebudu já. Už to nikdy nebude jako dřív. Dívám se na Petra, asi spí. Takhle utrápený výraz ve spánku! Už to nikdy nebude on. Už to nikdy nebudeme my.“ (Jarka)

Zdrcení pozůstalí mají pocit, že už nikdy nemohou být šťastní. Bolí je srdce, oči pálí od potoků slz. Jsou hluboce zarmoucení, truchlí…

„Po vyslechnutí zprávy, že jeho zranění mozku je neslučitelné se životem, propadám zoufalému pláči a hysterii. Pronikavá bolest, která mi projíždí hrudí, je jako zásah ostrým nožem do srdce.“ (Ema)

„Jsem vděčná za každý okamžik, který jsem s ním prožila. Je stále se mnou, v mém srdci i v mé mysli a já se učím žít bez jeho přítomnosti. Až po tom, co mi odešel, jsem si uvědomila, jak moc jsem byla šťastná. Můj život se rozdělil na dobu předtím a potom.“ (Péťova maminka)

Ztráta blízkého člověka nevyvolává u pozůstalých pouze silné emoční reakce, nabourává také jejich:

•pocit vlastní identity („Jsem ještě manželka, když mi zemřel manžel? Ne, už nejsem, jsem vdova.“, „Jak mám teď odpovědět na otázku, kolik mám dětí?“, „A když mi rok po smrti otce zemřela i matka, tak jsem si uvědomila, že moje dětství definitivně skončilo.“);

•pocit vlastní integrity („Něco ve mně zemřelo, jako bych ztratil kus svého já.“, „Moje jediné dítě zemřelo, jsem pořád ještě matka? Co jsem to za ženu?“);

•vztahy s jinými lidmi („Není mi dobře samotné, ale není mi dobře ani mezi lidmi.“);

•přesvědčení o stabilitě a bezpečnosti světa („Jak se to jen mohlo stát?“, „Co je to za svět, když v něm mohou zfetovaní a opilí řidiči zabíjet nevinné lidi?“, „Jak to Bůh mohl dopustit?“).

„Pane Bože, brečím nahlas, to se nedělá, brát rodičům děti. To nemůžeš!“ (Jarka)

Pozůstalí v takové situaci potřebují pomoc a podporu. Té se jim však často nedostává. Hlavním zdrojem pomoci pozůstalým by měli být především jejich nejbližší – rodina, příbuzní, přátelé, známí. Jenomže i ostatní členové rodiny mohou být zasaženi zármutkem, truchlí. Smrt také významným způsobem zasahuje do struktury i fungování celé rodiny a rodinný systém může být smrtí a truchlením natolik narušen, že se stává dysfunkčním. Úmrtí člena rodiny nejenže vyvolává zcela nové, specifické problémy, ale může též znovu otevřít ty dříve existující a doposud nevyřešené nebo vyhrotit problémy stávající. V takovém případě nemůže být rodina zdrojem účinné pomoci, protože sama potřebuje pomoc.

„S manželem nemůžu o naší dceři vůbec mluvit. Zavírá se do sebe. Její jméno před ním nemůžu ani vyslovit. Tak strašně se trápí. To strašné trápení sdílíme společně, ale přitom každý sám…“ (Jarka)

Ani jiní lidé ze sociálního okolí, například přátelé a známí, nebývají někdy pozůstalým dostatečnou oporou. Obvykle totiž nevědí, jak se k pozůstalým chovat, co udělat nebo říci, proto se setkání s nimi raději vyhýbají. Chování a prožívání pozůstalých je znepokojuje. Znepokojuje ale také samotné truchlící, kteří si pokládají otázky typu: „Co se mnou teď bude? Proč se to muselo stát právě jemu? A proč mně?“

„Pane Bože, nic horšího jsi nám nemohl udělat. Proč my? Za co to máme?“ (Jarka)

„Připadala jsem si jako ve špatném snu. Věděla jsem, že se takové případy stávají, ale proč zrovna mně, proč mně, když jsme měli takové problémy s otěhotněním, proč nám, když bylo miminko tak vymodlené a toužebně očekávané? Ještě ten večer jsem byla přijata na oddělení gynekologie a začali mi vyvolávat porod. Byla jsem sama na pokoji a moje pocity byly příšerné. Bylo to tak neskutečné. Dívala jsem se na bříško, ještě před nedávnem tak živé, a teď bylo neskutečně klidné. Ten pocit, že mám uvnitř sebe mrtvou holčičku, byl hrozný. Myslela jsem, že to nemůžu přežít, že už nemůžu žít dál. Cítila jsem hroznou bolest na srdci, jako by s mou holčičkou umřelo kus mne samé. Dnes mám dvě zdravá a donošená miminka. Teď jsou jim čtyři měsíce a zažíváme s nimi krásné chvíle. Na svoji holčičku ale myslím každý den. Už bude vždycky mojí součástí.“ (Emiččina maminka)

Pozůstalí chtějí a potřebují na své otázky nalézt odpověď, ostatní jim však zpravidla dávají najevo, že jim při hledání odpovědí nemohou, neumějí (nebo nechtějí?) pomoci. A tak pozůstalí často slyší „útěchy“ typu:

•„Netrap se tím!“ To je přece absurdní! Jak se nemají pozůstalí trápit, když navždy ztratili milovaného člověka?!

•„Nesmíš na to myslet, život jde dál!“ Jenomže pozůstalí mají pocit, že se jejich svět právě zhroutil, že jejich život ztratil smysl…

•„Všichni tam musíme…“ To je sice pravda, ale pro pozůstalé to není žádná velká útěcha.

•„Co se stalo, to se stalo…“ Ale tohle se stát nemělo!

•„Teď se nemůžeš zhroutit.“ A kdy jindy se člověk může zhroutit, když ne po smrti někoho blízkého?

•„Vzmuž se trochu!“ Jak se ale má pozůstalá žena „pochlapit“?

•„Všechno musí jednou skončit…“ Jenomže proč právě teď? A proč zrovna takto?!

•„Už o tom nemluv, stejně to nikomu nepomůže…“ Naopak, pozůstalým může velmi pomoci, mohou-li o tom, co se jim stalo a co prožívají, s někým hovořit.

Proto truchlící raději vyhledávají pomoc jinde – u pracovníků1 v pomáhajících profesích, například u lékařů, sociálních pracovníků, duchovních, nejrůznějších „poradců“, pracovníků hospicových či jiných poraden nebo u psychologů. Právě psychologové se prý truchlení podle Bradburyho (1999 in Baštecká, 2003, s. 160) zmocnili a patologizovali ho – popsali jeho „fáze“ a „příznaky“, určili, co je zdravý („normální“) a nezdravý (patologický) zármutek a jaké jsou známky „zotavení“. Bradbury žádá, aby se truchlení vrátilo tam, kam patří – do běžného života ve společenství. Jenomže jak se zdá, pro smrt a truchlení není v současné společnosti místo, už tam přirozeně nepatří. Smrt je tabuizována, popírána, vytěsněna. Na smrt se přestalo myslet („zapomnělo se na ni jako na smrt“), pěstuje se kult krásy, mládí, zdraví a úspěšnosti. Smrt je vnímána jako něco negativního, nepatřičného, strašného, co je třeba skrýt před zraky veřejnosti (srov. Preissová Krejčí, 2011). V takové společnosti se opravdu netruchlí snadno. To však neznamená, že pozůstalí neprožívají zármutek, že nejsou zasaženi žalem po smrti milovaného člověka. Naopak – jejich zármutek je zdrcující, protože jsou na něj sami a jsou v něm zoufale osamělí. Pozůstalí se mohou domnívat, že dát průchod svému žalu je „morbidní“ a „nezdravé“, proto se snaží svůj zármutek potlačit nebo skrývat (srov. Gorer, 1965). Nevědí, co mají se svým zármutkem dělat, jak s ním zacházet, „jak se z toho nezbláznit“. Tradiční zdroje sociální opory selhávají. Pozůstalí však potřebují podporu, potřebují někoho, kdo je na „cestě žalu, nářku a slz aspoň kousek doprovodí“. Proto stále častěji vyhledávají pomoc formalizovaných institucí, kontaktují například některou z poraden nebo linek důvěry. Pomalu, ale jistě se i v naší republice konstituuje poradenství pro pozůstalé jako legitimní oblast poradenství. Pro pozůstalé totiž může být mnohem přijatelnější hovořit o bolestivých a zraňujících záležitostech s „cizím“ člověkem, s expertem na danou problematiku (tedy s poradcem/poradkyní pro pozůstalé) než s členem vlastní rodiny. Ani u některých „odborníků“, například lékařů či psychologů, totiž nemusí pozůstalí vždy najít pochopení. Proč? Jedním z důvodů je citlivost problematiky umírání a smrti. Smrt děsí. Připomíná všem jejich bezmocnost, neschopnost čelit smrti a bojovat s ní, ale také vlastní konečnost. Kromě toho je každé setkání s někým, koho zasáhla smrt blízkého člověka, bolestivou konfrontací s možností, že by se to mohlo stát také nám. Dalším důvodem může být i nedostatečná zkušenost s tím, jak pracovat s truchlením a truchlícími lidmi. Ve skutečnosti nezáleží na tom, zda pomoc pozůstalým poskytuje školený dobrovolník nebo vysoce vzdělaný profesionál, jde o to, aby to byl člověk citlivý vůči potřebám pozůstalých, aby to byl někdo, kdo je obeznámen s tím, co pozůstalí prožívají a jak je možné jim pomoci. Jde o to, aby to vůbec někdo byl.

2.Kdo provádí poradenství pro pozůstalé?

„Nikdo nemůže ujít cestu za druhého.

Cesta je však záživnější, když se prochází v něčí společnosti.“

J. Bucay

Pomoc a podporu pozůstalým může poskytnout prakticky kdokoli – zdravotnický personál, duchovní, přátelé, příbuzní a známí, zaměstnanci pohřební služby, členové svépomocných skupin, jiní pozůstalí apod. Dohnalová a Musil (2008) se domnívají, že pozůstalí potřebují pomoc a podporu především v následujících čtyřech oblastech:

•psychické (např. pokud mají potřebu mluvit o úmrtí, naslouchat jim; pomoci jim zvládat vlastní reakce i reakce okolí);

•pragmatické (např. pomáhat s vyřizováním úředních záležitostí, zajištěním pohřbu);

•informační (zjišťování, kde se nachází tělo zesnulého, zda mají právo nahlížet do policejních spisů či zdravotnické dokumentace apod.);

•ekonomické (např. když se rodina náhle ocitne v souvislosti s úmrtím v situaci hmotné nouze).

Pomoc pozůstalým je tedy velmi široká a může zahrnovat nejrůznější aktivity. Pokud vidíme podporu pozůstalých jako kontinuum, pak na jednom konci spektra může být například soucitně naslouchající přítel a na druhém konci vysoce specializovaní profesionálové s nejrůznějšími terapeutickými výcviky.

Kontinuum pomoci pozůstalým

Kdo tedy může pozůstalým poskytovat adekvátní oporu? Parkes (1980) v této souvislosti zvažuje tři možné přístupy:

•Péče o pozůstalé může být organizována formou svépomocných skupin, ve kterých se pozůstalí podporují navzájem.

•Poradenství pro pozůstalé může fungovat na bázi dobrovolníků, kteří byli pečlivě vybráni, vyškoleni a jsou průběžně supervidováni.

•Poradenství pro pozůstalé může být vykonáváno jako profesionální služba speciálně vyškolených expertů (např. lékařů, zdravotníků, duchovních, sociálních pracovníků, psychologů, psychoterapeutů či různých poradců).

Všechny výše zmíněné přístupy mají své výhody, ale i nevýhody a určitá rizika.

Svépomocné skupiny pro pozůstalé

Svépomocné skupiny pro pozůstalé2 nabízejí možnost setkávání se s lidmi, kteří mají stejný životní úděl, tedy zkušenost se ztrátou milovaného člověka úmrtím, a prožili, resp. prožívají podobné reakce, chtějí se vzájemně podporovat a sdílet své zkušenosti. Svépomocné skupiny jsou založeny na předpokladu, že lidé, kteří prožili nějakou náročnou životní situaci, většinou lépe rozumí bolesti a prožívání podobně trpících. Samotní pozůstalí tedy podporují jiné pozůstalé. Hartl (1997) se domnívá, že svépomocné skupiny jsou efektivní, pokud jsou ochotné přijmout nového člena, mají schopnost hlubokého pochopení pro problémy členů skupiny a pokud mezi nimi panuje sdílnost, rovnost a soudržnost. Svépomocné skupiny podle Hartla (1997):

•podporují psychologický význam komunity;

•mají ideologii, která slouží jako filozofický protijed vůči lidem vně komunity;3

•dávají příležitost pro zpověď, katarzi a vzájemnou kritiku;

•poskytují modelové role;

•nabízejí účinné strategie zvládání každodenních problémů;

•vytvářejí (podpůrnou) síť sociálních vztahů.

Fungující svépomocná skupina pro pozůstalé by měla zahrnovat všechny výše zmíněné aspekty, protože každý z nich má pro pozůstalé svůj specifický význam. První bod odkazuje k uvědomění si, že „nejsem jediný na celém světě, komu někdo blízký umřel, jsou tady i jiní lidé, můžeme o tom spolu mluvit a být si vzájemně oporou“. Druhý bod se zaměřuje na obhajobu vlastního zármutku vůči sociálnímu okolí (např. jak reagovat na výroky typu: „Už bys to měl/a zvládat.“ nebo „Plakat je zbytečné, stejně tím nikomu nepomůžeš, život mu tím nevrátíš, všechno tím jen zhoršuješ.“) a na to, jak pozůstalí své truchlení prožívají („Je v pořádku, že ještě nejsem v pořádku.“). Třetí bod zdůrazňuje, že na svépomocné skupině mají pozůstalí možnost se vypovídat z toho, co se jim přihodilo, o čem přemýšlejí, co prožívají. Čtvrtý bod pak poukazuje na to, že pro všechny pozůstalé je jejich role (např. role vdovy/vdovce, role sirotka) zcela nová a mnohdy nečekaná, nemusí vědět, jak se teď mají v různých situacích chovat, proto pro ně může být důležité vidět různé modely zvládání této role u jiných pozůstalých. Pátý bod ukazuje, že pozůstalí mohou mít často pocity bezvýchodnosti své situace, a proto je pro ně důležité dozvědět se o různých možnostech a strategiích řešení těchto problémů. Nanejvýš významný je pro pozůstalé i poslední aspekt, protože vztahy s jinými lidmi pomáhají truchlícím vrátit se zpět „k životu“, „k lidem“, k „normálním“ sociálním aktivitám.

Svépomocná skupina nabízí pozůstalým především (srov. Putnová, 2002):

•Normalizaci. Pozůstalí si mohou uvědomit, že všechny jejich emoce, které se jim zdají tak nepochopitelné, zvláštní a někdy i špatné, jsou normální. Tento přínos má skupina pro truchlící už v době, kdy se jim ještě nepodařilo úplně se skupině otevřít a mluvit o tom, co je trápí, a zatím pouze naslouchají ostatním.

•Pochopení. Vyprávěním a verbalizací toho, co se stalo a co prožívají, si pozůstalí sami začínají třídit své pocity a myšlenky. Postupně tak mohou nacházet odpověď na své otázky „proč?“ a pomalu, ale jistě (resp. jistěji) mohou zvládat proces truchlení.

•Síťování. Podpůrné skupiny umožňují pozůstalým získat nové sociální kontakty, které jsou pro ně velmi důležité a brání jejich sociální izolaci. Členové skupiny mezi sebou mohou navázat pevná přátelství, mohou se začít setkávat mimo skupinu (např. slavit určité události).

•Bezpečný prostor. Svépomocná skupina nabízí pozůstalým bezpečný prostor, aby se mohli spojit, sdílet své příběhy a naučit se znovu budovat své životy.

•Sdílení. Dává možnost sdílet s ostatními své problémy a pocity. Skupina může být jedním z mála míst, kde mohou pozůstalí skutečně projevit své pocity a nemusí je kvůli okolí potlačovat. Účastníci skupiny sdílí své obavy, zmatek, hněv, pocity viny, frustrace, prázdnotu i pocity beznaděje, protože ví, že tyto emoce se ve skupině setkají se soucitem a porozuměním. Účastníci se vzájemně podporují, utěšují a povzbuzují, nabízejí si naději v zotavení. Sdílený smutek přivádí účastníky na společnou půdu, která přesahuje rozdíly a buduje vzájemné porozumění napříč hranicemi kultury, rasy, víry, hodnot, schopností a životního stylu.

•Zdroj naděje. Osobní svědectví lidí, kteří přežili ztrátu milovaného člověka, představuje pro ostatní povzbuzení a ujištění, že jejich situace není bezvýchodná, že bolest, kterou prožívají, může ustoupit a že existuje způsob, jak situaci zvládnout (Groos a Shakespeare-Finch, 2013). Svépomocná skupina představuje ideální prostor pro předávání a přebírání rad a zkušeností, vrací tak pozůstalým důvěru a naději v další život.

•Univerzalitu. Pozůstalí často zmiňují, že je jejich přátelé i rodina pobízeli, aby „pohřbili“ vlastní zármutek, posunuli se v životě dál. Svépomocná skupina jim naopak umožňuje sdílet bolestivé zážitky, samotu i zážitky z „boje o přežití“. Slyšením podobných zážitků, vyjádřením podobných pocitů a reakcí získávají pozůstalí dojem, že jejich prožívání je opodstatněné, že nejsou „zvláštní“, „jediní na světě“. Získávají pocit, že nejsou osamoceni (Doka, 2016). Danou spoluúčast a vzájemné pochopení nazývají Yalom a Lescz (2007) „univerzalitou“, ale je možné ji nazvat také „bytím na jedné lodi“.

Přestože svépomocné skupiny mohou představovat velmi efektivní formu pomoci pozůstalým, nejsou řešením pro každého. Kvalita pomoci každé svépomocné skupiny může být velice proměnlivá, protože z velké části závisí právě na jejích účastnících. Některým truchlícím také více vyhovuje spíše individuální přístup. Značnou roli hraje i časový aspekt – zejména v akutní fázi truchlení může být zapojení pozůstalých do svépomocných skupin kontraproduktivní.

„Nebyla jsem schopná poslouchat všechny ty lidi a jejich problémy. Měla jsem dost svého vlastního trápení…“ (Lída)

Oproti jiným zemím, např. USA4, nemají svépomocné skupiny pro pozůstalé v České republice dlouhou tradici.5 V našich podmínkách aktuálně nejlépe prosperují svépomocné skupiny, které mají svého facilitátora, případně mají předem stanovený nějaký program6, resp. téma7.

Pomoc laiků, resp. dobrovolníků

Programy založené na bázi dobrovolnictví, resp. laického poradenství jsou v zahraničí běžnou součástí pomoci pozůstalým. Truchlící se mohou setkat jednak s dobrovolníky, kteří sice ztrátu blízkého člověka smrtí neprožili, ale jsou ochotni pozůstalým naslouchat a „být s nimi“. Takové dobrovolníky je možné nalézt např. v zařízeních sociálních nebo zdravotnických služeb či v rámci církví. Pro pozůstalé mohou mít velký význam a užitek setkání s dobrovolníky, kteří mají osobní zkušenost s úmrtím blízké osoby.

Příkladem takové dobré praxe v České republice jsou např. laičtí poradci Dlouhé cesty. Jedná se o rodiče, kterým se již podařilo ztrátu svého dítěte integrovat do svého života, prošli speciálně připraveným edukačním programem pro laické poradce a taktéž psychologickým vyšetřením.8 Teprve potom mohou nabízet svoji podporu jiným rodičům po ztrátě dítěte. Projekt Nejste sami, v rámci kterého laičtí poradci působí, byl iniciován snahou nabídnout pomoc a podporu všem, kdo ztratili dítě v jakémkoli věku a z jakékoli příčiny, těmi, kdo „takovou situaci sami prožili, naučili se znovu žít a chtějí dále pomáhat ostatním“ (www.dlouhacesta.cz).

„Často nám lidé říkají: ‚Obdivujeme vás za to, co děláte.‘ Velmi nás to těší, ale ve svém nitru cítíme, že naše zásluhy nejsou nikterak obdivuhodné. Jsme lidé, které potkalo něco, co naprosto změnilo naše životy a životní hodnoty, aniž bychom si to přáli. Snažíme se pracovat, pomáhat, být prospěšní a užiteční. Je to pro nás cesta, dlouhá cesta a mnohdy jediná přijatelná.“ (Martina)

V zahraničí to mohou být např. programy Widow-to-Widow, kdy „zkušená“ vdova doprovází „čerstvou“ vdovu.9 Program Widow-to-Widow je založen na předpokladu, že bezprostřední sociální okolí se sice vdovám snaží pomoci, ale někdy je tato pomoc nevhodná nebo nedostatečně zacílená, protože lidé, kteří nemají žádnou zkušenost s ovdověním či truchlením, mohou mít jen nejasnou představu o tom, co ovdovělé ve skutečnosti trápí a co potřebují.10 Program tak umožňuje vdovám setkat se s někým, kdo smrt životního partnera sám prožil, a bude tak schopen pomáhat s ohledem na vlastní zkušenost.

„Potřebujete mluvit s někým, kdo je také vdova – kdo opravdu ví, o čem to je. Myslela jsem si, že jsem jediná na světě, kdo je osamělý a tak vystrašený.“ (Silverman, 1986)

Do programu Widow-to-Widow se mohou zapojit vdovy, které splňují následující podmínky:

•vdova je ochotná a schopná využít své vlastní zkušenosti k pomoci jiným;

•od smrti jejího partnera uplynuly nejméně dva roky;

•vdova poskytuje pomoc v prostředí, ve kterém žije;

•chce, resp. může být ovdovělým k dispozici nejméně po dobu jednoho roku.

Omezení týkající se věku, náboženského vyznání, počtu dětí nebo vzdělání nejsou pregnantně stanovena, ideální však je, aby byla skupina dobrovolnic různorodá, a mohla tak nabízet pomoc vdovám v nejrůznějších sociálních a životních situacích. Charakter poskytované pomoci, stupeň osobní angažovanosti a míra, s jakou dobrovolnice vstupuje do života vdov, je různá. Může se jednat od téměř profesionálního poradenského přístupu až po vztah dvou kamarádek. Charakter pomoci konkrétní vdově by se měl vždy odvíjet od jejích potřeb. Vdova může využívat nejen osobní setkávání s dobrovolnicí, ale také např. telefonické rozhovory. Dobrovolnice pracují pod průběžnou supervizí, kdy mají možnost konzultovat průběh poskytované pomoci a případné problémy, které se mohou ve vzájemném vztahu objevit (např. zda půjčit ovdovělé ženě peníze).

Pomoc vdově se do značné míry odvíjí od fáze truchlení, v níž se dotyčná nachází. Ve stadiu šoku se může jednat např. o pomoc při uvědomění si reality ztráty životního partnera. Vdova se setkává s někým, kdo prožil něco podobného a nyní žije „normálním“ životem, a dokonce nabízí svou pomoc ostatním. V další fázi pomáhají vdovám informacemi o tom, co mohou v jednotlivých situacích očekávat, jak zvládat nejrůznější problémy. Ve třetí fázi si vdova zkouší nové vzory a modely jednání, nové způsoby nahlížení světa, svého života i sebe sama. Pomoc dobrovolnice je nanejvýš vhodná především v prvních dvou fázích, v poslední fázi se může ukázat jako užitečná podpora skupiny (Silverman, 1986).

Prvotní kontakt dobrovolnice s vdovou je písemný. Dopis vdově vytváří sama dobrovolnice a posílá ho novým vdovám zhruba měsíc po jejich ztrátě. Podle Silvermanové (1986) nemá smysl kontaktovat vdovu dříve, protože ještě není připravená takovou pomoc přijmout. Dopis obsahuje základní informace o programu Widow-to-Widow, datum a hodinu první možné návštěvy dobrovolnice a telefonní kontakt, kde je možné návštěvu zrušit nebo přesunout. Zkušenosti s programem ukázaly, že vdovy na dobrovolnici v dohodnutou dobu čekaly a byly vděčné, že existuje někdo, s kým mohou o své ztrátě hovořit. Jedna z prvních věcí, která vdovy zajímala, bylo, co se přihodilo dobrovolnici. Dobrovolnice tedy musely počítat s tím, že budou vyprávět o své zkušenosti.

Pochopitelně že některé vdovy nebyly ochotné takovou nabídku podpory přijmout, případně ji odmítaly. Možná že neměly dostatečnou důvěru v dobrovolnice či v program jako takový, nebo měly pocit, že takovou pomoc prostě nepotřebují. Chtěly proto schůzku s dobrovolnicí zrušit, často se ale stávalo, že se původní telefonát s cílem zrušit návštěvu dobrovolnice „zvrtnul“ v poměrně dlouhé povídání. Některé vdovy dokonce před osobní schůzkou preferovaly výhradně telefonické11 kontakty a ke schůzce s dobrovolnicí svolily až po poměrně dlouhé době (přičemž rok nebyl výjimkou).

Pomoc vdovám v kontextu popisovaného programu tak začíná nejprve setkáváním dvou osob – vdovy a dobrovolnice –, tyto kontakty se však mohou kdykoliv rozšířit, pokud to vdova potřebuje a je na to připravena. Dobrovolnice např. může odkázat vdovu na jinou dobrovolnici, která má s řešením daného konkrétního problému větší zkušenosti. Dobrovolnice také mohou organizovat setkávání vdov např. v rámci různých výletů, pikniků, mítinků či svépomocných skupin, kde mají vdovy možnost si rozšířit svou sociální síť a také získat další informace, pomoc a podporu.

Pomoc dobrovolníků, resp. laiků má bezesporu své výhody, ale může skýtat i jisté problémy, například v nedodržování či překračování hranic poradenského vztahu, nemožnosti (resp. neschopnosti) rozpoznat komplikované reakce na ztrátu (např. depresi, závislosti) a adekvátně s nimi pracovat.

Je třeba zdůraznit, že pomoc dobrovolníků nekoliduje s profesionální odbornou pomocí, pozůstalí mají právo obrátit se s prosbou o pomoc na tolik lidí, odborníků nebo institucí, kolik potřebují.

Pomoc profesionálů

Profesionální, expertní model se může jevit jako nejoptimálnější. I v naší republice máme vybudovanou relativně rozsáhlou síť psychosociálních a jiných služeb. Experti v těchto službách tak teoreticky mohou poskytovat pomoc a péči pozůstalým na profesionální bázi. Schmied (1985, s. 162–166) se domnívá, že klíčovými osobami v péči o pozůstalé jsou především lékaři, ať už ošetřující lékaři pozůstalých (či zemřelých), nebo odborní lékaři (např. psychiatři).

„Asi nejvíce nám pomohl psychiatr. Bez účinné léčby si prvních šest měsíců vůbec nedokážu představit. A pak psycholog. Povídal si s námi a pomohl nám především v době, kdy jsme vysadili léky.“ (Markéta)

Lékaři představují v systému péče o pozůstalé důležitý prvek, protože jsou zpravidla prvními osobami, s nimiž se pozůstalí setkávají (oznamují úmrtí, ohledávají tělo zemřelého apod.). Truchlící také často vyhledávají lékařskou pomoc12 v důsledku dekompenzace svého zdravotního stavu, z důvodu různých psychosomatických reakcí, nebo také proto, že je projevy zármutku (zejména na fyzické, ale i psychické úrovni) znepokojují. Pro své pacienty jsou lékaři nejen formální, ale často i neformální autoritou. Klimpl (1998, s. 9) připomíná, že jádrem lékařské činnosti je diagnostika a léčba tělesných nemocí, ale že pacienti mnohdy vyhledávají lékaře z nejrůznějších psychosociálních příčin a očekávají něco jiného než jen vyšetření a předpis léku či procedury. Přicházejí s životním problémem, psychickým výkyvem nebo přímo s krizí. Lékaři se ale i v takových případech obvykle uchýlí k tomu, co důvěrně znají – předepíší pozůstalým léky, dají jim „neschopenku“ –, a reprodukují model medicinalizace13 a medikamentizace14 truchlení.

„Vlastně se mě nikdo na nic ani neptal. Doktor konstatoval jeho smrt a pak mi píchl injekci na uklidnění. Úplně automaticky.“ (Ivana)

„Cítila jsem se příšerně. Všechno, ale úplně všechno mě bolelo. Nemohla jsem spát, nemohla jsem dýchat. Nemohla jsem jíst. Nemohla jsem nic. Doktor mě posílal na jedno vyšetření za druhým, na rentgen, na krev, na EKG – a nic. Pak mě chtěl ještě někam poslat, ale já jsem už fakt nemohla, tak mu říkám, ať to nedělá, že si myslím, že je to tím, že se prostě nemůžu smířit se smrtí svého manžela. Tak se zamyslel a řekl: ‚Že by to byla deprese?‘ a předepsal mi Deprex. Ten recept jsem si vzala, prášky jsem sice vyzvedla, ale nikdy jsem je neužívala…“ (Jana)

„Nálepka“, že je truchlící nemocen, je z poradenského hlediska nejen zbytečná, ale i poměrně nebezpečná – truchlení není nemoc, není to ani deprese. Truchlení je normální a přirozená reakce na ztrátu milovaného člověka. Truchlení je práce, náročná fyzická i psychická práce (srov. Freud, 1971) a pozůstalý, chce-li svůj zármutek „ošetřit“, musí pro to něco udělat, ne pasivně čekat, že se „z toho uzdraví“, že to přejde samo. Nepřejde. Proto je medicinalizace a medikamentizace zármutku při nekomplikovaném průběhu truchlení neadekvátní – není zde v pravém slova smyslu co léčit (Vymětal, 2003). Zármutek ale může „spustit“ nějaké onemocnění, a to jak fyzické, tak psychické. V takových případech je intervence lékaře důležitá a nezbytná.

Služby psychologů se pak v péči o pozůstalé rozumějí jaksi mimochodem. Pozůstalí se ale nemusí cítit osloveni nabídkou jejich služeb. („Proč bych chodil někam za psychoušem? Copak jsem blázen?“) A také zdaleka ne každý expert (ať už psycholog, sociální pracovník, či lékař) je schopen a ochoten s tématy smrti a truchlení pracovat. I aplikace profesionálního, expertního modelu tak může v praxi snadno ztroskotat.

„Byla jsem úplně zoufalá. Moje matka umírala a já jsem si nedovedla představit, jak bez ní budu žít. Vyhledala jsem jednu psycholožku, prý je dobrá, a když jsem tam přišla a říkala jí, co se mi stalo, ona se tam rozbrečela a mluvila o tom, jaké to bylo, když umírala její matka… Připadala jsem si hrozně. Musela jsem se trochu srovnat a chabě se ji pokusila utěšit. Stejně jsem ale odcházela s šílenýma výčitkama svědomí…“ (Vlasta)

„Když naše dcera po té autonehodě zemřela, bylo to k zbláznění. Šla jsem k jedné psychiatričce. Ona mě vyslechla a pak řekla něco v tom smyslu, že kdyby se to stalo jí, tak se asi zblázní, že vůbec neví, jak by to zvládla… To ale nebylo zrovna to, co jsem potřebovala slyšet…“ (Miluše)15

Být profesionálem v pomáhající profesi neznamená být automaticky dobrým poradcem pro pozůstalé. Poradenství pro pozůstalé je velmi specifická oblast poradenství, která vyžaduje nejen specializované znalosti a dovednosti, ale také jiný přístup ve vztahu k pozůstalým klientům, a více než jakékoli jiné pomáhající poradenství (resp. pomáhající vztah) se odvíjí především od osobnostních kompetencí poradce.

2.1Poradce pro pozůstalé a jeho kompetence

Poradenství pro pozůstalé klade poměrně vysoké nároky na profesionály, kteří tuto službu poskytují. Pozůstalí totiž potřebují nejen emocionální podporu (prostor pro ventilaci emocí, možnost vyplakat se, vzpomínat na zemřelého, hovořit o ztrátě, kterou utrpěli, a o tom, co to pro ně znamená), ale také instrumentální pomoc (poskytnutí relevantních informací, nabídku konkrétní rady, informace či služby apod.). Každý pozůstalý ale vyžaduje jinou míru emocionální a instrumentální opory – někteří truchlící potřebují více instrumentální a méně emocionální podpory, jiní naopak více emocionální a méně instrumentální, nicméně potřebují oboje. Úkolem poradce pro pozůstalé je identifikovat potřeby a očekávání každého jednotlivého klienta a v rámci možností jeho požadavky naplnit. To ovšem klade na poradce pro pozůstalé jako pomáhající profesionály zvýšené nároky – musí se tak orientovat nejen v emocích (svých vlastních i emocích klienta), ale taktéž v praktických záležitostech kolem umírání, smrti, pohřbívání a truchlení. Právě z tohoto důvodu došlo ke konstitucionalizaci poradenství pro pozůstalé jako profesní kvalifikace.

Aby totiž mohl poradce pro pozůstalé vykonávat svou roli kompetentně16, musí být k jejímu výkonu dobře teoreticky i prakticky připraven. Měl by mít nejen určité znalosti, ale také dovednosti a potřebné osobnostní dispozice. Jedná se tedy o požadavky na to, co by měl poradce pro pozůstalé:

•znát (odborná kompetence);

•umět (praktická kompetence)

•a jaký by měl být (osobnostní kompetence).

Langenmayr (1999) je toho názoru, že kvalifikované poradenství pro pozůstalé si vyžaduje vysokoškolskou průpravu. Poradci pro pozůstalé se tak mohou rekrutovat z řad psychologů, psychoterapeutů, lékařů, duchovních, sociálních pracovníků, sociálních pedagogů, ale také právníků apod., tedy odborníků s vysokoškolským vzděláním. Tito odborníci mohou využívat intervence, strategie, metody a techniky, jimiž disponují, ale je nezbytné, aby své vědomostní i dovednostní kompetence posílili o dimenzi umírání, smrti, truchlení a pohřbívání v kontextu psychologických, sociologických, teologických a právních otázek. Vysokoškolské vzdělání ale nemusí vždy dostačovat ke schopnosti být dobrým poradcem, natož poradcem pro pozůstalé. Schopnosti a dovednosti jsou v tomto ohledu možná důležitější než dosažený stupeň vzdělání. Někteří odborníci (např. Ludt in Kanel, 2003; Worden, 1997) dokonce tvrdí, že nejdůležitější výbavou poradce pro pozůstalé je jeho vlastní zkušenost s truchlením, s tím, co pozůstalí prožívají a cítí, zkušenost s tím, jak na ně reaguje okolí apod. Takový poradce je pro klienta autentický a dokáže lépe a rychleji pozůstalého pochopit a získat si jeho důvěru.

Poradce pro pozůstalé nemusí být tedy bezpodmínečně „pomáhající profesionál“. I když to, že má poradce odpovídající vzdělání (např. v některé z pomáhajících profesí, psychoterapeutický výcvik, příp. jiný specializovaný kurz) a pochopitelně i praktické zkušenosti s poradenstvím, může být určitou výhodou. Poradenství pro pozůstalé může být totiž stejně efektivně (někdy dokonce i lépe) poskytováno „ne-profesionály“ v pomáhající profesi, například právě pozůstalými, kteří si již svým truchlením prošli, zvládli ho a „ošetřili“. Ale též od nich se očekává, že se seznámí s procesem truchlení, s vedením poradenského procesu a že budou tyto znalosti a dovednosti neustále kultivovat. Nestačí, že si dokáží představit, co pozůstalí prožívají, protože to sami zažili. Chtějí-li zaujmout roli poradce pro pozůstalé, musí ji přijmout se vším, co k tomu patří – tedy i s nároky na ni, včetně osvojení si poradenských dovedností.

Poradce pro pozůstalé rozhodně není rádcem v tom, jak urychleně truchlení ukončit, je průvodcem pozůstalých v jejich procesu truchlení, vytváří jim bezpečný prostor, ve kterém mohou otevřeně ventilovat své emoce, hovořit o svých problémech. Pomáhá pozůstalým vyrovnat se s širokým spektrem reakcí, jež se po ztrátě milovaného člověka objevují na nejrůznějších úrovních, například na somatické, emocionální a kognitivní úrovni, ale také na úrovni chování (srov. Kubíčková, 2001). Vysvětluje pozůstalým, co se s nimi děje, a ubezpečuje je, že to, co prožívají, je adekvátní situaci, ve které se nacházejí. Poskytuje jim potřebné informace a objasňuje různé aspekty jejich obtíží a problémů. Poradce musí být také schopen posoudit závažnost situace pozůstalých a v případě potřeby jim doporučit jiné formy pomoci (např. vyhledání lékařské, resp. psychiatrické pomoci). To ale předpokládá, že se poradce pro pozůstalé orientuje v problematice truchlení – zná:

•symptomatologii nekomplikovaného truchlení:17

–reakce pozůstalých na tělesné úrovni (divný pocit kolem žaludku či v břiše; stažené hrdlo, bolesti/tlak na hrudníku; přecitlivělost – na pachy, hluk, světlo; problémy s dýcháním; svalová slabost a únava; letargie; sucho v ústech, bušení srdce, bolest či píchání u srdce apod.),

–běžné emocionální reakce v takové situaci (smutek; zlost a hněv; pocity viny a výčitky; úzkost a strach; osamělost; vyčerpání; bezmocnost; šok a otupělost; touha; úleva – pro některé aj.),

–časté reakce na kognitivní úrovni (nedůvěra; zmatek; poruchy pozornosti a paměti; obavy; pocit přítomnosti zemřelého; halucinace, „vidění“ zemřelého atd.),

–obvyklé reakce na úrovni chování (poruchy spánku; změny chuti k jídlu, změny v sexuálním životě; stažení se ze společenského života; znepokojující sny / absence snů; hyperaktivita / absence aktivity; pláč; navštěvování míst spjatých se zemřelým; nošení připomínek na zemřelého, opatrování jeho majetku atd.);

•faktory, které mohou proces zármutku ovlivňovat (sociokulturní aspekty, gender a věk pozůstalého, jeho osobnost, tělesné a duševní zdraví, náboženské a filozofické přesvědčení, předcházející životní zkušenosti, dostupnost a povaha sociální opory, vzory a modely z primární rodiny, charakter vztahu se zemřelým, okolnosti úmrtí a okolnosti, za nichž se o „tom“ pozůstalý dozvěděl, význam, který této „události“ truchlící přikládá);

•práva a potřeby pozůstalých:

–potřeba času (je „čas truchlit i přestat truchlit“; čas být s ostatními, ale také čas „být sám“),

–přístup k realitě (příležitost strávit určitý čas se zemřelým; účast na smysluplném „rituálu přechodu“, např. pohřbu),

•poradenský proces, jeho složky, strukturu (komponenty) a průběh;

•chápavý a empatický;

•akceptující;

•etický;

Supervize

Péče o sebe sama

2.2Poradce pro pozůstalé jako profesní kvalifikace