Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Sam Kean

Zločiny ve jménu vědy

Přeloženo z anglického originálu knihy Sama Keana The Icepick Surgeon, vydaného v roce 2021 nakladatelstvím Little, Brown and Company,
Hachette Book Group, New York, USA.
Copyright © 2021 Sam Kean
Original title: Sam Kean, The Icepick Surgeon
All rights reserved.

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 8669. publikaci

Přeložil Petr Somogyi

Odpovědná redaktorka Danuše Martinová
Obálka, grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Počet stran 352
První vydání, Praha 2022
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Czech edition © Grada Publishing, a.s., 2022

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-6659-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-6658-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-3259-1 (print)

Mnozí říkají, že velkého vědce z vás udělá intelekt.
Není to pravda: to, co potřebujete, je charakter.

Albert Einstein

Jediné, co k tomu mohu říct, je to, že zákony je možné
porušit různým způsobem, ale pokud chce nějaký ctihodný muž
provést vědecký experiment, zákon přimhouří oko.

Dr. Thomas Rivers

Prolog:
Kleopatřino dědictví

První eticky pochybný vědecký experiment nenavrhl podle legendy nikdo jiný než královna Kleopatra.

Během její vlády (51–30 př. n. l.) si starověcí egyptští vědci totiž začali klást následující otázku: Kdy je možné přesně určit, zda se v děloze těhotné ženy nachází chlapec, nebo děvče? Odpověď neznal nikdo, Kleopatra tedy vybrala několik služebných, které se měly stát součástí ďábelského plánu.

Nebylo to poprvé, kdy se královna zajímala o lékařskou vědu. Podle starověkých pramenů – které potvrzují i současní historikové – se Kleopatra živě zajímala o práci svých dvorních lékařů. Sama vynalezla velmi pochybný léčivý přípravek proti vypadávání vlasů: mast ze zuhelnatělých myší a koňských zubů, do níž se přidaly ještě další přísady: sádlo z medvěda, morek z kostí jelena, listy rákosu a med. Mast se vtírala do pokožky hlavy do té doby, než začal „rašit“ nový porost. Ještě děsivější historku popsal řecký historik Plútarchos: Kleopatra prý s oblibou zkoušela různé jedy na vězních. Začala nejdříve s výtažky z různých rostlin a postupně přecházela k podávání zvířecích jedů. Dokonce fascinovaně sledovala souboje různých jedovatých živočichů a snažila se uhodnout, kdo vyhraje. Znalost práce s jedy se jí hodila ve chvíli, kdy se rozhodla ukončit svůj život tak, že se nechala uštknout jedovatým hadem do prsu – na základě svých pozorování to považovala za relativně bezbolestnou smrt.

Trávit vězně jen pro zábavu je hrozné, ale experimenty s nenarozenými dětmi jsou proti tomu naprostá zvrhlost. Nevíme, proč otázka určení pohlaví nenarozeného dítěte Kleopatru tolik trápila. Kdykoliv však byla některá ze služebných odsouzena k smrti (u Kleopatřina dvora to byla zřejmě běžná věc), postupovala královna vždy stejným způsobem. Pokud byla služebná náhodou už těhotná, přiměla ji Kleopatra pozřít některou ze škodlivých látek, o nichž bylo známo, že vyvolají potrat. Následně pak přikázala některému z otroků, aby služebnou znásilnil a přivedl ji do jiného stavu. Po uplynutí určité doby nechala otevřít její břicho a vyjmout plod z dělohy. Zprávy o výsledcích „experimentu“ se liší, ale údajně dokázala Kleopatra rozlišit pohlaví plodu po 41 dnech od početí. Dokázala tak, že se o pohlaví dítěte rozhoduje už v raných fázích těhotenství. Celý experiment tedy považovala nakonec za úspěšný.

Tato historka se ovšem dochovala jen v jediném prameni: v talmudu. Musíme proto k této informaci přistupovat velice opatrně. Kleopatra měla velmi mnoho nepřátel, kteří o ní s oblibou šířili různé pomluvy. A těžko si vymyslíte historku, jež by na královnu mohla vrhat ještě horší světlo. Navíc to celé podle poznatků moderní lékařské vědy nedává moc smysl. Šest týdnů po početí má lidský plod oči, nos a náznaky prstů, ale měří jen něco přes centimetr a nemá genitálie. Rozlišit tak chlapce od dívek je nemožné. (Genitálie se u plodu vytvářejí v devátém týdnu těhotenství, kdy je plod asi pěticentimetrový.) I když tedy odhlédneme od toho, že by mohlo jít o propagandu, Kleopatra mohla těžko provést experiment v této podobě.

Ať se ale jedná o legendu, nebo ne, celé generace považovaly tento příběh za pravdivý. A to o něčem vypovídá. Kleopatra byla mocná i nenáviděná vládkyně a barvitý hororový příběh upoutal představivost lidí. Předpokládáme, že tyranští vládci budou dělat podobné hrozné věci. Příběh nás však upozorňuje ještě na něco jiného: je v něm přítomný jeden prastarý a znepokojivý archetyp, který rezonoval už ve starověku. Existence člověka, jenž je něčím natolik posedlý, že je pro nalezení odpovědi schopen zajít až příliš daleko. Dnes takové lidi označujeme jako šílené vědce.

Šílenství šíleného vědce je zvláštní. Obvykle si nemumlají nesmysly ani vás nepřesvědčují o bláznivých konspiračních teoriích. Naopak: obvykle uvažují naprosto logicky. Kleopatra údajně prováděla experimenty jen na služebných, které byly tak jako tak odsouzeny k smrti. Pokud tedy stejně zemřou, uvažovala, proč by nemohly ještě posloužit k něčemu užitečnému? Jakmile se takto rozhodla, postarala se nejdříve o to, aby služebné nebyly před zahájením experimentu těhotné (aby se tím nezkreslovaly výsledky). Pak zaznamenala přesné datum jejich násilného oplodnění, aby poté mohla přesně určit stáří plodu. Pokud se na celou tu hrůzu budeme dívat jen jako na experiment, tak Kleopatra postupovala naprosto správně.

Podíváme-li se ale na tento „experiment“ jako na celek, tak na něm pochopitelně nic správného nebylo. Kleopatřina posedlost najít odpověď ji natolik zaslepila, že zcela rezignovala na jakoukoliv slušnost a soucit. Hledala řešení problému za každou cenu. Problém šílených vědců tedy nespočívá v tom, že by nedokázali uvažovat logicky nebo neměli dostatek vědeckého důvtipu. Mají naopak těchto schopností až příliš, což je dovede k popření vlastní lidskosti.

Úvod

V naší společnosti považujeme vědce za dobré lidi – většinou. Jsou sympatičtí, chytří, racionální a dovedou zkoumat svět s chladným odstupem. Někdy se ale stane – tak jako v případě Kleopatry –, že je ovládne posedlost. Převrátí všechno naruby a z ušlechtilého procesu hledání učiní cosi temného. Postihne-li vás tato kletba, pak náhle vědění neznamená všechno – nic kromě něj totiž už neexistuje.

Tato kniha se snaží prozkoumat, co přiměje muže a ženy, aby ve jménu vědy překročili tuto hranici a spáchali různé zločiny a pochybení. Každá kapitola se věnuje jinému zavrženíhodnému činu: podvodu, vraždě, sabotáži, špionáži, vykrádání hrobů a podobně – bude to cesta po všech zákoutích umění zločinu. Popisované příběhy jsou někdy skutečně barvité, ale temným způsobem: koho by nebavila dobrá pirátská historka nebo výživný příběh o zradě a pomstě? Z některých nám bude i po staletích běhat mráz po zádech. Další byly ve své době propírány na prvních stránkách všech novin, na jiné od počátku padl závoj zapomnění, i když šlo o skutečně senzační záležitosti. Na následujících stránkách některé takové příběhy oživíme a pokusíme se zjistit, co vede člověka k tomu, aby různá nepřekročitelná tabu porušoval.

Všechny příběhy nám navíc odhalí překvapivé skutečnosti o tom, jak funguje věda. Víme, jak obvykle dochází k novým objevům. Někdo si všimne neobvyklého přírodního jevu nebo ho náhle osvítí myšlenka, jak funguje nějaký proces nebo jak by se mohla chovat nějaká částice. Své hypotézy pak otestují pomocí experimentů nebo přímo v terénu. Pokud mají štěstí, tak všechno dopadne podle jejich představ. Většinou na ně ale čekají potíže: experimenty se nezdaří, seberou jim peníze na výzkum, zkostnatělí kolegové nejsou ochotni nové výsledky akceptovat. Pokud jsou vědci dost vytrvalí a nashromáždí tolik důkazů, že je už není možné ignorovat, je jejich práce přijata. Vědec vstoupí mezi oslavovanou intelektuální elitu. Z nově objeveného způsobu léčby nebo z nové interpretace toho, jak funguje vesmír, má pak většina společnosti prospěch. Zvládnout tento vědecký očistec vyžaduje určitý typ osobnosti: musíte být velmi trpěliví a ochotní hodně obětovat. Právě proto naše společnost tradičně vnímá vědce jako hrdiny. Věda však není jen řetězec izolovaných objevů. Stejně jako celá společnost, i věda se v poslední době musela sama nad sebou zamyslet, zvážit morální hlediska a pochopit, kdy slouží dobru a kdy zlu. Nadále živá je i otázka, kudy přesně vede ve vědě hranice mezi dobrem a zlem – i vědci se tedy musí nějak vyrovnat se svými hříchy.

Ještě překvapivější je možná zjištění, že neetický přístup k vědě často implikuje i chybný přístup k řešenému problému. Morálně pochybný výzkum je často pochybný i z vědeckého hlediska. Na první pohled to moc nedává smysl. Koneckonců lidé často tvrdí, že vědění jako takové nemůže být špatné nebo dobré, záleží pouze na tom, jak ho lidé využijí. Věda je ale současně kolektivní činnost: někdo jiný musí výsledky zkontrolovat, ověřit a akceptovat. Lidé se často ocitnou uprostřed celého procesu, a jak vyplyne z příběhů v této knize, tak věda, která nebere ohledy na obavy ostatních nebo trvale pošlapává lidská práva, nemůže nikdy dosáhnout toho, oč usiluje. V lepším případě to vede jen ke sporům ve vědecké komunitě a k mrhání časem i úsilím vědců v nekonečných hádkách. V horším případě taková věda přímo podrývá kulturní a politické svobody, které jsou pro její vlastní fungování nezbytné. Bude-li věda škodit lidem a zrazovat je, poškodí tím a zradí jen sama sebe.

Právě z těchto důvodů jsou následující příběhy zajímavé i pro širší okruh čtenářů. Jen málokdy se někdo narodí jako budoucí padouch vědy, podobně jako se zrodila bohyně Pallas Athéna z hlavy Dia rovnou v plné zbroji. Ve většině případů eroduje morálka těchto lidí postupně a jedná se o bolestivý proces. Pokud pochopíme, čeho se tito vědci dopustili a proč se domnívali, že dělají všechno správně, budeme snad schopni rozpoznat podobně pomýlenou argumentaci i v současném výzkumu a možná dokonce i zabráníme budoucím problémům. Zkoumání narušených skutků vlastně představuje příležitost zjistit, jak se těmto temným podnětům vyhnout a jak ukázat ostatním lepší směr.

Souběžně se u mnoha příběhů zaměříme i na to, jaká se za těmito temnými činy skrývá psychologická motivace. Jací jsou tedy zločinci, kteří mají zálibu ve vědě? Čím se liší od ostatních „běžných“ zločinců? Jak jim při zločinech pomáhá jejich inteligence a elitní vzdělání? Například v kapitole 4 se seznámíme s neuvěřitelným případem vraždy na Harvardově univerzitě, kdy profesor lékařské fakulty použil své znalosti anatomie k tomu, aby zabil a rozčtvrtil jednoho ze správců této instituce. (Stal se druhým absolventem Harvardovy univerzity, který skončil na popravišti – v jiné kapitole se seznámíme s člověkem, který se skoro stal tím třetím.) Hodně lidí si myslí, že pokud je někdo inteligentní, plyne z toho, že je současně osvícený a morální. Důkazy ale svědčí o něčem úplně jiném.

Bude nás také zajímat, jak vědci obhajují své hříchy sami před sebou i před ostatními. Psychologové identifikovali několik postupů, které vědci používají k ospravedlnění svých kroků a minimalizování vlastní viny – něco jako manuál na téma „proč dělají hodní učenci zlé věci“. Za prvé, vědci mají sklony překročit etické hranice ve chvíli, kdy pociťují mimořádně silný tlak na splnění svých úkolů. Ničemové ve službách vědy rovněž s oblibou používají eufemismy, jimiž zastírají své činy, a to dokonce sami před sebou. Nebo předvádějí složitou mentální aritmetiku, jejímž cílem je dokázat, že to dobré, co udělali v minulosti, nějak „vymaže“ všechny škody, které napáchají dnes.

Vědci velmi často podléhají tunelovému vidění. Není tajemstvím, že při vědecké práci se musíte na svůj úkol především silně koncentrovat. Vedlejším účinkem této koncentrace je právě tunelové vidění. Někdo se natolik ponoří do práce, že nevnímá nic kolem sebe a celý svůj život podřídí jen tomu, aby dosáhl kýženého cíle. A obětuje tomu klidně i veškerou etiku. V takovém případě vůbec neuvažuje o tom, jestli je jeho výzkum morální nebo nemorální. V kapitole 2 se dočtete, jak se mnozí slavní evropští vědci 17. a 18. století – včetně velikánů jako Isaac Newton a Carl Linné – přiživili na transatlantickém obchodu s otroky, aby mohli ze vzdálených zemí získat vzorky a informace, které potřebovali. Z pramenů vyplývá, že jen málokterý z nich se zamyslel nad tím, že svou prací vlastně podporuje otroctví.

Jindy se zase etika obrátila naruby. Věda nám obvykle připadá (ve srovnání třeba s politikou) jako něco čistého. Vědci nás přece zbavili tolika útrap – objevili léky, které zachraňují naše životy, a technologie, jež uspoří lidskou práci. Vědci jsou na své výsledky právem pyšní. Velmi snadno ale upadáme do pasti zkratky, že věda rovná se dobro, a hotovo. Z tohoto úhlu pohledu musí být vše, co podporuje vědecký pokrok, pozitivní. Věda je cílem sama o sobě a sama si poskytne morální rozhřešení. Vědci, kteří mají mylné představy o své velikosti, často podléhají bludu o tom, že účel světí prostředky. Přesvědčí sami sebe o tom, že jejich výzkum povede ke vzniku nové vědecké utopie, jejíž konečný přínos mnohonásobně převýší jakékoliv utrpení, které mohla jejich práce krátkodobě způsobit. V kapitole 5 uvidíme, jak do této pasti upadl Thomas Edison a týral psy a koně elektrickým proudem jen proto, aby dokázal nadřazenost systému generování elektřiny, kterému dával přednost. A to není všechno – v kapitole 7 bude řeč o tom, jak se součástí snahy vymýtit pohlavně přenosné choroby někdy stávaly i takové věci, že vědci záměrně infikovali pacienty kapavkou nebo syfilidou, aby je pak mohli studovat. Zdůvodnění bylo v obou případech podobné: když se kácí les, létají třísky. Pokud ale ve jménu vědeckého pokroku obětujeme vlastní morální zásady, skončí to často tím, že nebudeme mít ani jedno.

Kromě odůvodňování je tu další zajímavá otázka: čím jsou zločiny vědců tak jedinečné? Pokud něco provedou běžní lidé, obvykle to dělají pro peníze, moc nebo něco nízkého. Vědci se vydají na temnou stranu kvůli poznání – chtějí prohloubit naše chápání světa. Mnohé v knize popsané zločiny jsou velmi komplexní a je za nimi různorodá motivace. Lidé jsou totiž složití. Všechny ale mají jednu věc společnou: můžeme za nimi vidět faustovskou touhu po vědění. V 19. století představovalo pitvání lidského těla společenské tabu, proto museli lékaři využívat placené služby vykradačů hrobů. Překročit hranici povoleného byla jediná možnost, jak získat znalosti, po nichž dychtili. Existovali dokonce anatomové, kteří kradli těla z hrobů osobně nebo je odkoupili od vrahů. Byli svou prací a výzkumem natolik posedlí, že je nic jiného nezajímalo. V rámci tohoto procesu dali v sázku i svoje vlastní lidství.

Uvedené příběhy nemají být jen děsivé historky, které mají rozptýlit a zároveň postrašit studenty – moderní věda se dodnes potýká s jejich následky. Vraťme se ke zmíněné problematice otroctví. Mnohé exponáty, jež byly získány prostřednictvím obchodu s otroky, se staly základem těch nejslavnějších muzejních sbírek a jsou v nich dodnes vystaveny. Tato muzea by bez otroctví neexistovala, což znamená, že propojení vědy a otrokářů existuje i po mnoha staletích. Nebo se zamysleme nad pokusy, které prováděli nacističtí lékaři během druhé světové války na zajatcích. Nechávali je například dlouho v ledové vodě, aby mohli zkoumat účinky podchlazení. Jednalo se o barbarské metody, které často vedly ke zmrzačení nebo úmrtí jejich obětí. Avšak v některých případech jsou to dodnes jediná reálná data, která máme k dispozici o tom, jak lze někoho v krajní nouzi oživit. Jak bychom tedy měli z etického hlediska postupovat? Měli bychom tato data využít, nebo se tvářit, že neexistují? Čím bychom projevili větší respekt obětem těchto nelidských pokusů? Zlo může ovlivňovat vědu ještě velmi dlouho poté, kdy jeho pachatelé opustili tento svět.

Kromě historek z minulosti najdete v knize i několik příběhů z nedávné doby, které si mnozí z nás ještě velice dobře pamatují. Do knihy je zařazena i příloha věnovaná fascinující budoucnosti zločinu. Jakých temných činů se mohou vědci dopustit v následujících stoletích? V některých případech (například když bude řeč o zločinech, jichž se můžeme dopustit, až budeme kolonizovat Mars a další planety) můžeme předpokládat, co by se mohlo stát, pokud se podíváme na události, k nimž došlo při polárních expedicích. Lidé při nich někdy kvůli bezútěšnému prostředí, v němž se mohli soustředit jen na boj o vlastní přežití, přišli o rozum. Pro jiné situace ale žádný precedens nemáme. Jaké můžeme očekávat nové zločiny, až budeme všichni doma používat programovatelné roboty nebo až svět zaplaví levné a všudypřítomné genetické inženýrství?

Tato kniha se pokouší spojit dramatické příběhy vědeckých objevů s tak trochu „zakázaným“ vzrušením při četbě o skutečných zločinech. Začneme na úsvitu vědy v 17. století a dostaneme se až k hi-tech kriminalitě budoucnosti. Navštívíme různá zákoutí naší planety. Pokud k sobě budeme upřímní, budeme muset připustit, že každý z nás se už někdy stal obětí nějaké posedlosti nebo porušil pravidla, aby dostal něco, po čem opravdu touží. Málokdo z nás se však zaprodal natolik jako protagonisté této knihy. Rádi bychom všichni považovali vědu za progresivní sílu, která přináší světu především dobro. Většinou tomu tak je. Většinou.

1.

Pirátství:
Biolog pod vlajkou se zkříženými hnáty

Soudce udeřil kladívkem avtu chvíli William Dampier zahanbeně sklonil hlavu. Jeden znejoslavovanějších vědců své doby se právě stal odsouzeným zločincem.

Byl červen roku 1702 atato scéna se odehrála na čerstvém, solí vonícím mořském vzduchu na palubě válečné lodi, kde zasedal námořní soud. Všichni přítomní věděli, že prokázat oprávněnost většiny obvinění proti Dampierovi bude skoro nemožné. Obvinění zvraždy bylo chabé, obvinění ztoho, že byl neschopným navigátorem, pak bylo přímo směšné. Dampier měl dlouhé zplihlé vlasy, skleslý pohled akruhy pod očima, nicméně byl jedním znejlepších žijících navigátorů, světově uznávaný expert na větry, mořské proudy ipočasí. Při přelíčení se ale nemohl zbavit pocitu, že je soud rozhodnutý ho nějakým způsobem potrestat, ať už by to mělo být za cokoliv. Apřesně to se také stalo: soudci ho shledali vinným ztoho, že na poslední plavbě zbil svého poručíka holí, aoznačili ho za „osobu, která není hodna cti sloužit jako kapitán na jakékoliv zlodí Jejího Veličenstva“. Vyměřili mu pokutu ve výši tří ročních platů ana místě ho propustili zbritského námořnictva.

Dampier se odpotácel zpaluby jako zlomený muž, který cítí jen hořkost. Jak mu to mohli udělat? Byl jedním znejvětších přírodovědců své doby– později se kněmu jako ke svému učiteli dokonce hlásil samotný Charles Darwin. Zprávy ojeho neuvěřitelných dobrodružstvích ovlivnily iautory knih jako Gulliverovy cesty nebo Dobrodružství Robinsona Crusoe. Dampier toho vživotě dosáhl skutečně hodně, vládnoucí vrstvy přesto neměly pochyby otom, že se nejméně jednoho zločinu dopustil. Byl to vynikající vědec askvělý navigátor, to bylo jasné. Kromě toho ale byl po většinu života také pirátem.

Vzhledem ktomu, že Dampier pocházel zchudé rodiny aže se jeho největší vášní stala biologie, nijak ani nepřekvapuje, že se kvůli tomu snížil kpirátství. Ve čtrnácti letech osiřel arozhodl se vydat na moře. Na palubě obchodní lodi navštívil Newfoundland aJávu. Následně vstoupil do královského válečného námořnictva, jeho neštěstími sužovaná služba však neměla dlouhého trvání. Vdubnu 1674, ve věku dvaadvaceti let, se ocitl vKaribiku apo určitém tápání se nakonec usadil vzátoce Campeche na východě Mexika, kde se začal živit obchodováním skampeškovým dřevem. Ztohoto dřeva se získávalo velmi kvalitní acenné barvivo. Dampier tehdy popisoval své kolegy dřevaře jako nesourodou komunitu, jejíž členové se nejraději „tři nebo čtyři dny opíjeli astříleli přitom zpušek … nikdy by se nepodřídili žádné světské moci, zajímali se jedině osvé špatnosti“. Dampierovi pravděpodobně hýření také nebylo cizí, ale našel si čas ina dlouhé vycházky do okolí zátoky Campeche, kde žasl nad tvory, onichž dosud slýchal jen vnámořnických historkách: pozoroval dikobrazy alenochody, kolibříky imravenečníky. Pro milovníka přírody byla tato krajina učiněný ráj.

Dampierovy problémy začaly včervnu 1676, na počátku léta, kdy jsou dny tak nádherné, že práce na čerstvém vzduchu je něco jako odměna. Ostatní dřevaři se vyhřívali na slunci, ale Dampier si všiml, že se vítr začíná chovat trochu podivně: „Chvíli vanul jižním směrem, pak se zase stočil kvýchodu.“ Poté se nad jejich hlavami objevilo obrovské hejno fregatek. Tito ptáci obvykle doprovázeli kpobřeží připlouvající lodě, takže jejich přítomnost všichni považovali za dobré znamení– možná se blíží lodě se zásobami. Dampier si však dělal starosti. Ptačí hejno bylo obrovské avypadalo to, jako by fregatky spíše před něčím prchaly. Nejpodivněji si však počínal nedaleký potok. VCampeche byly záplavy na denním pořádku, často se stávalo, že muži vstali ráno zpostele akolem nich byly všude bahnité kaluže. Ten den ale potok začal náhle mizet– jako by ho někdo vysál obřím brčkem anechal vkorytu jen zbytky vody.

Pirát abiolog William Dampier měl jakožto vědec velký vliv na Charlese Darwina, současně to byl ale násilník avelký rošťák. Autorem obrazu je Thomas Murray.

(Další ilustrace ktéto iostatním kapitolám najdete na samkeen.com/books/the-icepick.surgeon/extras/photos.)

Dva dny po těchto věšteckých událostech se na nebi objevily temně černé mraky azáhy se rozpoutalo skutečné peklo. Žádný zdřevařů tak silnou bouři ještě nezažil. Déšť je bičoval takovou silou, že byli úplně oslepení. Vítr ničil jedno po druhém jejich obydlí, dokud nezůstal stát jen jediný přístřešek. Muži se potáceli bahnem, aby se mohli pod poslední střechou ukrýt, křičeli jeden na druhého asnažili se podepřít toto poslední útočiště dřevěnými tyčemi alany přivázanými kpahýlům stromů vokolí. Přístřešek bouři itak sotva odolal. Promočení od hlavy až kpatě se třásli amačkali uvnitř několik hodin. Když vyšli ven, ocitli se vúplně jiném světě. Vpředtím prázdném korytu potoka byl najednou nadbytek vody, která se rozlila po širokém okolí. Stromy byly poházené všude kolem ajejich vyrvané kořeny tvořily nepřekonatelné překážky. Dampier sněkolika dřevaři objevil jediný plavby schopný člun avypluli do zálivu, jehož hladina byla pokryta obrovským množstvím mrtvých ryb. Zosmi lodí, které kotvily ubřehu, odnesla bouře všechny na širé moře, kromě jedné jediné. Dřevaři prosili posádku této lodi onějaké potraviny, ale byli „přijati velmi chladně“. Dampier vzpomíná: „Nedali nám ani kus chleba, natož pak soudek rumu.“

Dampierovo barvité vylíčení této bouře je prvním dochovaným popisem hurikánu včetně mnoha meteorologických podrobností astálo na počátku jeho celoživotního zájmu ovětry apočasí. Hurikán navíc pro něj znamenal zásadní životní změnu. Přišel oveškeré vybavení potřebné pro těžbu dřeva– osekery, pily, mačety. Neměl peníze abez nástrojů neměl ani šanci si zde nějaké vydělat. Znamenalo to, jak později napsal, že se „musel podívat po okolí, aby si našel nějakou obživu“. Jednalo se ohezký eufemismus. „Podívat se po okolí“ znamenalo stát se bukanýrem.

Bukanýři tehdy představovali zvláštní sortu pirátů.1 Někteří piráti se označovali jako korzáři, což znamenalo, že útočili stichým svolením vlastní vlády na nepřátelské lodě. Angličtí korzáři obvykle lovili španělská plavidla, amnohé anglické usedlosti vKaribiku byly tak vybaveny hedvábím, cínovým nádobím aelegantními vyřezávanými židlemi, původně určenými pro nějaký palác vBarceloně nebo vMadridu. Korzáři byli všeobecně tolerováni, někdy dokonce respektováni. Bukanýři žádné svolení provádět nájezdy neměli. Byli to obyčejní zločinci, které pronásledovala vláda jejich domovské země úplně stejně jako vlády nepřátelských států. Skupina bukanýrů, kníž se připojil Dampier, se navíc vpirátské hierarchii nacházela na úplném dně: neútočili na lodě plné pokladů, ale přepadali malé osady na pobřeží, kde okrádali místní obyvatele, kteří byli často stejně nuzní jako oni sami.

Nevíme přesně, nakolik se Dampier do těchto nájezdů zapojil, protože ve svých denících všechny detaily vynechal– možná se za ně styděl. Navíc ho většinou od loupení rozptylovaly poklady okolní přírody. Při popisu nájezdu na město Veracruz například odbyl smrt tuctu svých společníků jen pár slovy aúplně pominul skutečnost, že celá akce byla vlastně katastrofa: místní obyvatelé uprchli změsta se všemi cennostmi dřív, než se knim piráti stačili vůbec přiblížit, takže už nebylo co ukořistit. Místo toho se rozepisuje odesítkách papoušků, které místní zanechali vklecích ve svých domech akteré si bukanýři odnesli na své lodě jakožto cennou kořist. „Byli zbarvení do žluta ačervena,“ rozplýval se Dampier, „velmi nepravidelně, anádherně pořád dokola žvatlali.“ Nevadí, že ve městě nebyly žádné cennosti– pár papoušků pro něj bylo více než poklady.

Dampier se vsrpnu 1678 vrátil do Anglie aza poněkud tajemných okolností uzavřel sňatek sženou jménem Judith, dvorní dámou jedné vévodkyně. Rozhodl se skoncovat se životem zločince anakoupil za věno své ženy různé zboží, snímž vlednu 1679 odplul do Karibiku, kde ho chtěl prodat. Manželce slíbil, že se kní za rok vrátí. Tento slib však nedodržel. Několik měsíců po příjezdu do Karibiku se připojil ke skupině námořníků, která plula do Nikaraguy, aby tam prodal své zboží. Posádka lodi se rozhodla zastavit na Jamajce, jež tehdy byla notoricky známým střediskem pirátů všeho druhu. Dampier později tvrdil, že byl vnaprostém šoku (skutečně „všoku“!), když zjistil, že námořníci zjeho lodi změnili plány, dali se dohromady sněkolika piráty avydali se na bukanýrskou výpravu. Někteří historici se ovšem domnívají, že Dampier velmi dobře věděl, že se na Jamajce setká spiráty, aodplul tam sjasným záměrem znovu vyplout pod pirátskou vlajkou.

Pro toto rozhodnutí měl několik důvodů. Za prvé, jako mnoho jiných vprůběhu dějin, toužil po tom, aby zbohatl. Vždy existovala reálná šance, že jeho bukanýři narazí na nějakou španělskou galeonu plnou zlatých dublonů astanou se znich boháči. Kromě toho ale nedokázal vyhnat zhlavy vzpomínky na Campeche: na toulky vlesích, na exotické rostlinstvo azvířenu, na dlouhé dny strávené uprostřed přírody. Podobné zážitky mu mohl poskytnout jen život piráta. Samozřejmě se jednalo ošpinavou práci, plnou násilí avraždění. Za všechny ty roky viděl Dampier různé hrůzy: probodnuté kněze, zajatce hozené přes palubu, domorodé obyvatele, kteří byli buď postříleni, nebo podrobeni mučení, aby prozradili nějaké informace. Není pravděpodobné, že by se Dampier těchto násilností neúčastnil nebo měl vtomto ohledu přehnané zábrany. VCampeche se vněm ale probudila skutečně silná, až erotická vášeň pro zkoumání přírody. Možná se mu život bukanýra občas zajídal, ale výčitky vždy přehlušilo vzrušení zmožnosti prozkoumat nový kus pobřeží, nové mraky na obloze, nové rostliny nebo živočichy. Popisoval to těmito slovy: „Byl jsem více než spokojený,“ ať už dopluli kamkoliv, protože „čím dále jsme se dostali, tím více vědomostí azkušeností jsem mohl získat, ato bylo to hlavní, po čem mé srdce toužilo“.

Dampier se připojil kjamajským pirátům jako navigátor. Plavba byla jedno drsné dobrodružství, při kterém se kolem něj vystřídalo několik lodí iposádek– není možné ho nějak krátce shrnout. Nejprve přepadali města vPanamě, pak se přesunuli na sever do Virginie, kde byl Dampier zneznámých důvodů uvězněn. Sám se otomto incidentu zmiňuje jako o„potížích“. Pak se vydali až ktichomořskému pobřeží Jižní Ameriky, kde navštívili iGalapágy.

Občas se posádce podařil zajímavý úlovek: drahé kameny, pár rolí hedvábí, náklad skořice nebo pižma. Jednou se jim podařilo ukořistit osm tun marmelády. Většinou jim ale španělské galeony na širém moři unikly apiráti se raději vydali zkusit štěstí do nějakého přístavu. Někdy se pustili do zdlouhavého aobvykle bezvýsledného obléhání města na pobřeží, aby nakonec zjistili, že se místním podařilo proklouznout jim přímo pod nosem do bezpečí ise svými cennostmi abukanýrům zbyly jen prázdné ruce aoči pro pláč.

Dampier ajeho posádka se na cestě do Indonésie málem stali obětí silné bouře (autorem rytiny je Caspar Luiken).

VJižní Americe se zbukanýrů boháči nestali. „Získali jsme toho jen málo… naší odměnou byla hlavně únava, útrapy aztráty,“ vzpomínal Dampier. Někdy museli pít vodu „měděné či hliníkové chuti zpáchnoucích děr ve skalách“ abyli nuceni strávit mnoho nocí pod širým nebem, kde na ně čekala jenom „studená zem jako lůžko ahvězdné nebe jako přikrývka“. Jednou, když kolem nich zuřila tak silná bouře, že se neodvažovali rozvinout plachty, vyšplhal Dampier ajeden další námořník do lanoví, kde roztáhli své kabáty ařídili tak loď vlastními těly.

Posádka se nakonec rozhodla odplout na ostrov Guam, kde doufala ve větší štěstí. Plavba byla dlouhá (přes 11000 kilometrů) amimořádně vyčerpávající. Po jedenapadesáti dnech dospěli kpobřeží, polomrtví hlady. Dampier později zjistil, že kdyby plavba trvala ještě oněco déle, posádka byla rozhodnutá zavraždit asníst kapitána idůstojníky, včetně jeho. Kapitán si ovšem ztéto zprávy rozhodně těžkou hlavu nedělal. Obrátil se ke svému navigátorovi ase smíchem mu řekl: „Dampiere, zvás by se tedy asi moc nenajedli.“ Dampier to vysvětlil takto: „Byl jsem totiž naprosto vyzáblý, zatímco kapitán byl při síle avelmi tělnatý.“ ZGuamu podnikla posádka výpravy do Číny aVietnamu, později se Dampier stal prvním Angličanem, jenž vstoupil na nový kontinent Austrálii. Všude se věnoval studiu místní flóry afauny, kromě toho ale nadále během pobytu na moři zkoumal větry amořské proudy, což zněho učinilo prvotřídního navigátora. Dokonce ijeho nepřátelé museli uznat, že měl téměř nadpřirozené schopnosti určit, kterým směrem se za horizontem nachází země, ato jen na základě pozorování směru větru amořských proudů.

Tyto výpravy podnikal Dampier na různých lodích asrůznými posádkami. Někdy se sposádkou předchozí lodi rozloučil přátelsky, bez jakýchkoliv sporů. Dampier se prostě chtěl vydat někam jinam arozhodl se, že „vžádném případě neopovrhnu jakoukoliv možností navštívit část světa, kterou jsem dosud neměl příležitost spatřit“. Jindy ale musel za značně dramatických okolností prchnout před despotickým kapitánem: protáhl se malým lodním okénkem apod rouškou tmy tajně zmizel. Při podobných útěcích si ssebou bral jediný majetek, na kterém mu skutečně záleželo– sešity spoznámkami opozorování přírody.

Poslední útěk, kněmuž došlo vjižním Pacifiku, byl mimořádně nebezpečný. Společně sněkolika námořníky, kteří také toužili vrátit se domů (včetně čtyř indonéských zajatců), se na jednom ostrově vytratili zlodi azmocnili se kánoe. První pokus odplout za svobodou skončil převrácením, atak musel Dampier tři dny sušit své poznámky stránku po stránce na slunci. Při druhém pokusu je přepadla bouře, ve které strávili uprostřed oceánu celých šest dní, během nichž se jen modlili azoufale se pokoušeli veslovat. „Moře bylo rozbouřené apokryté bílou pěnou … naše malé plavidlo mohla ohrozit apohltit libovolná vlna,“ vzpomínal Dampier. Ještě více ho trápilo, že už mnoho let nebyl uzpovědi ajeho duši tížilo mnoho nespecifikovaných hříchů: „Ve smutku jsem zpytoval svědomí ashrůzou aodporem jsem myslel na činy, jichž jsem se dříve dopustil sice snechutí, ale dnes jsem se při vzpomínce na ně otřásal děsem.“ Zázrakem se jim však nakonec podařilo doplout na Sumatru, kde se Dampier na břehu zhroutil asíly se mu podařilo opět nabrat až po dlouhých šesti týdnech. Na cestě domů musel vystřídat několik lodí avzáří 1691 se konečně ocitl vLondýně. Od chvíle, kdy své ženě slíbil, že bude za dvanáct měsíců zpět, uplynulo dvanáct let.

Judith, jeho žena, měla jakožto dvorní dáma svůj vlastní život aibez manžela dobrodruha se jí dařilo dobře. Pirát se ale nyní musel poohlédnout po nějakém živobytí. Mnoho možností se před ním neotevíralo (těžko budete vdoporučujících dopisech uvádět jako svou profesi „bukanýr“), rozhodl se tedy sepsat knihu osvých zážitcích. Skutečnost, že jeho zápisky přežily všechny útrapy, lze považovat za zázrak. Mnohokrát mu spadly do vody, jednou je dokonce kvůli bezpečnosti ukryl stočené uvnitř bambusových tyčí. Nakonec se mu ale péče opoznámky vyplatila.2 Vroce 1697 vyšla kniha snázvem Nová cesta kolem světa aokamžitě se zní stal hit. Některé pasáže věnované přírodním vědám nebo antropologii jsou oceňované i dnes.

Po pobytu na Sumatře si Dampier například poznamenal úplně první informaci vangličtině oúčincích marihuany: „Někdo je po ní ospalý, někdo veselý, někdo se pořád směje, někdo začne vyvádět.“ Popsal také hromadnou obřízku dvanáctiletých chlapců na Filipínách ajak pak „čtrnáct dnů mohli chodit jen snohama od sebe“. Zmínil se iotetování na polynéských ostrovech aodeformování chodidel čínských žen (které chápal jako pouhý „úskok“ mužů, aby mohli své ženy ovládat adržet je doma). VZápadní Indii slyšel legendu otom, že jeden druh nakládaných hrušek může zbarvit lidskou moč do červena– snědl jich tedy hned dvanáct aspotěšením zjistil, že to funguje. VOxfordském slovníku anglického jazyka najdeme více než tisíc citací zjeho díla. Dampier rovněž ve své knize uvedl do angličtiny desítky nových slov, například banán nebo avokádo.

Dampierův cestopis je prostě skvělé vědecké dílo. Dodnes jsou jeho popisy přírody nepřekonatelné. Ve srovnání sDampierem jsou jiné popisy flóry afauny suchopárné: jako kdybyste porovnávali vycpaného lva se skleněnýma očima se skutečnou řvoucí šelmou ve skoku. Částečně spočívá živost Dampierových popisů vtom, že při nich využíval všech pět smyslů, včetně chuti. Nenašli byste zvíře, se kterým by se setkal akteré by zároveň neochutnal. Například jazyk plameňáka, jak popisuje, má „ukořene velmi tučnou část, která je mimořádně lahodná. Talíř plný této pochoutky by se hodil pro královskou tabuli“. Uvařil si maso kapustňáka, polévku zleguána iknedlíčky sželvím olejem, akromě toho desítky dalších prapodivných pokrmů. Pokud se vám ale začínají sbíhat sliny, může četba Dampierovy knihy velmi rychle vyvolat úplně opačné pocity. Vjedné poněkud nechutné pasáži popisuje, jak si musel rozříznout nohu apomalu si zrány vytahovat červa, který se vjeho těle uhnízdil. Podrobně se také rozepisuje– předem se všem čtenářům omlouvám– osnad největším ataku průjmu, jaký byl kdy vdějinách anglické literatury zvěčněn na papíře. Začalo to, když hledal nějaký lék proti horečce. Místní ho přesvědčili, aby si nejprve vzal „lék“ na vyprázdnění střev. Nebyl to dobrý nápad. Průjem se mu čas od času vracel po celý rok aněkdy byly záchvaty tak silné, že se na jedno posezení jeho střeva sevřela vkřeči třeba třicetkrát, dokud už doslova nebylo kde brát. Práce vterénu prostě není žádná legrace.

Nejoblíbenější Dampierovou historkou ovšem byl útok aligátora. Nejprve čtenářům vysvětlil, jaký je rozdíl mezi aligátorem akrokodýlem. Vdobách, kdy ivětšina vzdělanců považovala velryby za ryby, byl podobný cit pro detail pozoruhodný. Jeho vysvětlení by navíc klidně obstálo ivnějakém moderním zoologickém pojednání. Pak vyprávění náhle nabralo jiný směr. Bez jakéhokoliv úvodu přešel kpopisu nočního lovu vCampeche. Jeden Ir jménem Daniel při něm zakopl oaligátora, který se rychle otočil azakousl se mu do nohy. Daniel začal volat opomoc, ale jeho společníci, poznamenává Dampier, „se domnívali, že padl do rukou nějakým Španělům“, nechali ho tedy osudu, aby se ve tmě potýkal splazem, který včelistech svíral jeho nohu.

Daniel si ale kupodivu zachoval chladnou hlavu avymyslel plán, jak se zachránit. Plazi– na rozdíl od savců– nemají pysky, anemohou tak žvýkat. Proto polykají kořist najednou apokaždé, pokud chtějí pozřít další kus, musí otevřít tlamu. Jakmile predátor uvolnil stisk čelistí, Daniel vrazil aligátorovi místo další části své nohy do tlamy pušku. Zmatené zvíře se ji pokoušelo spolknout aDaniel to využil ktomu, aby se osvobodil.

Povzbuzen adrenalinem se vyškrábal na strom azačal znovu volat opomoc. Jeho společníci si uvědomili, že vokolí žádní Španělé nejsou, avrátili se kněmu shořícími pochodněmi, aby plaza zahnali. Dampier pokračoval ve vyprávění: „Daniel byl vtak žalostném stavu, že nemohl vůbec stát, ajeho koleno bylo zuby aligátora roztrháno na kusy. Druhý den pak našli ijeho pušku … na pažbě byly dva velké otvory po zubech, na každé straně jeden, skoro palec hluboké.“ Tohle je prostě klasický Dampier– vzdělaný, přesný, současně ale ve čtenářích vyvolává hrůzu.

Někteří historici považují Novou cestu kolem světa za úplně první moderní cestopis, který založil nový žánr. Po vydání knihy dostal Dampier pozvání do prestižní Královské společnosti vLondýně (tedy do nejlepšího vědeckého klubu světa), aby zde vystoupil spřednáškou. Docela slušné na bukanýra. Rovněž poobědval sněkolika významnými státníky, včetně Samuela Pepyse, autora slavného deníku. Všichni hlavouni se pochopitelně chtěli bavit hlavně sDampierem-přírodovědcem, ale někteří znich se nepochybně zatetelili při pocitu, že sedí ujednoho stolu sopravdovým pirátem.

Veřejnost se dožadovala pokračování, atak Dampier vydal vroce 1699 druhý díl Nové cesty. Zařadil do něj isvůj slavný esej „Rozprava ovětru“, okterém později námořní kapitáni jako James Cook aHoratio Nelson prohlásili, že nikdy nečetli lepší praktickou příručku oplavbě po moři. Tento esej navíc poskytl silný impulz pro další studium větrů amořských proudů. Dva Dampierovi současníci– Isaac Newton aEdmond Halley (ten skometou)– před časem publikovali spisy opůvodu přílivu aodlivu, respektive obouřích. Dampierův text je pak doplnil vysvětlením původu větrů amořských proudů. Tři vědci tedy ve stejné době vyřešili několik hádanek týkajících se moře acyklického pohybu vody na naší planetě, které zaměstnávaly lidstvo po staletí. Obvykle bychom nezařadili po bok velikánů jako Halley nebo Newton nějakého piráta, ale Dampier se jim jako vědec ve všech směrech vyrovnal.

Ve chvíli, kdy vyšel druhý díl knihy, Dampier už vAnglii nebyl. První díl mu mnoho nevydělal. Částečně byla důvodem skutečnost, že tehdy neexistovaly zákony oduševním vlastnictví, atak většina peněz zprodaných knih uvízla za nehty literárních pirátů, což je docela ironické. ADampier musel zněčeho také žít. Navíc silně toužil po tom, aby se jeho pirátská kariéra uzavřela aaby ho svět považoval už jen za respektovaného vědce. Prezident Královské společnosti tedy představil Dampiera prvnímu lordovi admirality, který mu nabídl, aby se postavil do čela expedice do Nového Holandska (dnešní Austrálie). Stal by se tak kapitánem adostal by svou vlastní loď, Roebuck. Dampier sice nebyl nadšený zpředstavy, že by znovu vstoupil do královského námořnictva, ale nabídku přijal. Jedním zjeho úkolů bylo zjistit, jaké nabízí jižní kontinent obchodní příležitosti. Jinak se ale jednalo především ovědeckou výpravu: byla to vlastně úplně první čistě vědecká výprava vdějinách, jeden znejušlechtilejších podniků, ojakém lidstvo slyšelo. Pod Dampierovým vedením ovšem od začátku směřovala knaprosté katastrofě.

Dampier měl vsobě něco zThoreaua: bručoun, který měl rád přírodu, ale nesnesl se slidmi kolem sebe. Kromě toho měl isklony karoganci. Pirátské lodě, na nichž začínal, se často trochu překvapivě vyznačovaly poměrně demokratickým duchem. Na některých se dokonce praktikovalo primitivní zdravotní pojištění, kdy se za ztrátu oka nebo končetiny vyplácelo různě vysoké odškodné.3 Dampier však chtěl na svou minulost zapomenout ana palubě Roebucku se rozhodně snikým nebratříčkoval. Usoudil, že je vkaždém případě schopnější než všichni ostatní, ato ve všech ohledech, vědeckých iostatních. Bohužel ale postrádal šarm ipolitické schopnosti, aby si poradil sproblémy, které tento jeho přístup vyvolal.

Nejhůře vycházel sostatními důstojníky. Jeho zástupce, poručík královského námořnictva jménem George Fisher, Dampierem opovrhoval apovažoval ho za pirátského lotra. Všude rozhlašoval, že Dampier přijal vedení této výpravy jen proto, aby se mohl zmocnit Roebucku, jakmile se dostanou na širé moře, audělat zněj pirátskou loď. Roebuck vyplul vlednu 1699 aještě než udělal první zastávku (na Kanárských ostrovech, kde měli doplnit zásoby vína abrandy), byli zDampiera aFishera zarytí nepřátelé. Podle jednoho svědectví, zaznamenaného přímočarými slovy námořníka, Fisher „zahrnul kapitána mnohými výčitkami, vyzval ho, ať mu políbí řiť, asdělil mu, že pro něj znamená méně než kus lejna“.

Vpolovině března vyústily tyto spory vnásilí. Jak se vživotě často stává, na počátku byla bečka piva. Námořníci mají ve zvyku ve chvíli, kdy loď poprvé překročí rovník, otevřít sud adopřát vhorkém počasí posádce, aby upustila trochu páry. Dampierovi muži se osud postarali velmi rychle azačali si stěžovat, že jejich hrdla jsou stále silně vyprahlá. Prosili Fishera, aby dovolil vypít ještě jeden. Fisher stím souhlasil, aniž by si ale vyžádal svolení kapitána Dampiera, jak vyžadovaly předpisy.

Ovzpouře nemohla být vtomto případě řeč. Avšak Dampier už toho měl plné zuby. Na palubě se šuškalo otom, že Fisher plánuje hodit kapitána přes palubu anakrmit jím žraloky. Apo tomto svévolném zpochybnění své autority ztratil Dampier veškeré zábrany. Jakmile uviděl druhý sud, vzal do ruky hůl, šel za námořníkem, který se snažil sud narazit, audeřil ho holí do hlavy. Pak se pustil do Fishera apožadoval po něm vysvětlení, jak mohl něco takového dovolit. Než se ale mohl Fisher začít hájit, Dampier ho také udeřil holí abil ho, dokud nebyl poručík celý zkrvavený. Pak přikázal, aby Fishera spoutali, apotrestal ho dvěma týdny vězení vkajutě. Fisher ji nemohl opustit ani na toaletu amusel tedy trest přetrpět ve vlastních výkalech. Jakmile loď dorazila do brazilské Bahíe, nechal Dampier poručíka zatknout auvrhnout do městského vězení, kde mu bylo odepřeno ijídlo.

Pokud si ale Dampier myslel, že tím celý spor uzavřel, byl to omyl. Ve chvíli, kdy se za Fisherem zavřely dveře cely, vyšplhal poručík do okna abez přestání pokřikoval na kolemjdoucí, stěžoval si na své uvěznění apomlouval Dampiera všemi myslitelnými způsoby. Později napsal dopisy pro anglické úřady, vnichž označil svého velitele, piráta avědce, za tyrana. Jediné, na co myslel, bylo, jak Dampiera zničit.

Dampier na to reagoval tím, že se plně pohroužil do svých přírodovědných výzkumů. Zatímco Fisher kul pikle, Dampier se potuloval vokolí Bahíe apořizoval si poznámky oindigu, kokosech atropickém ptactvu. Jedno zjeho pozorování ztéto doby se dokonce zapsalo do dějin. Všiml si, že se „dlouhonohé ptactvo“ na různých místech vdetailech liší. Rozdíly ale nebyly tak velké, aby se dalo hovořit oodlišném druhu. Zaznamenal, že existuje jen celá řada variací. Aby mohl své pozorování nějak popsat, zavedl nový termín, „poddruh“. Možná to vypadá jako podružnost, ale Dampier byl na stopě myšlenky– týkající se variací vpřírodě avztahu jednotlivých druhů–, kterou později rozvedl jeho velký obdivovatel Charles Darwin ve svém díle Opůvodu druhů.

Inkvizice vkatolické Brazílii se nakonec rozhodla Dampierovy vycházky zarazit. Nebyli nijak nadšení zpředstavy, že se jim po okolí toulá protestantský pirát apoznamenává si všechno, co vidí. Šířily se dokonce zvěsti, že ho církev hodlá zatknout apřípadně otrávit. Dampier se tedy kvapně rozhodl opustit město– možná se bál, že by mohl skončit vcele vřetězech usvého poručíka. Ještě předtím se však postaral oto, aby byl Fisher dopraven zpět do Anglie. Nepochyboval otom, že ho tam bude čekat ponižující soudní proces za neuposlechnutí rozkazu. Vtomto měl ale pravdu jen napůl. VAnglii se bude konat proces, bude velmi ponižující, jenže tím obžalovaným nebude Fisher.

Fisher byl pryč asituace na palubě Roebucku se uklidnila. Vpolovině srpna spatřila posádka pobřeží západní Austrálie azakotvila utřpytivých bílých pláží Žraločí zátoky. Několik následujících týdnů strávili pozorováním psů dingo, hadů vodnářů, keporkaků adalších živočichů. Vědecká expedice nemohla začít lépe.

Pak je však štěstí opustilo. Západní Austrálie je nehostinná avyprahlá, apřestože posádka Roebucku prozkoumala celé pobřeží, nenarazila na žádnou pitnou vodu. Námořníci začali trpět žízní, pokusili se tedy kontaktovat místní austrálské obyvatelstvo, okterém předpokládali, že si dokážou někde vodu opatřit. (Byla to pravda, Austrálci znali různé triky: sledování ptáků ažab nebo osekávání kořenů stromů.) Jakmile se knim ale námořníci přiblížili, domorodci se rozprchli. Dampier tedy vymyslel zoufalý plán. Tajně se vylodili na pobřeží aDampier se dvěma muži se ukryli za písečnou dunou, odkud pak chtěli zaútočit na domorodce. Cílem bylo se jednoho znich zmocnit apřinutit ho, aby jim ukázal cestu kpitné vodě. Angličané vyskočili ze svého úkrytu, Austrálci se dali jako vždy na útěk aAngličané je začali pronásledovat. Nevšimli si ale, že jsou to oni, kdo padl do pasti. Ve chvíli, kdy se Dampier ajeho průvodci dostali do otevřeného prostoru, domorodci se otočili azaútočili na ně oštěpy. Jednoho zmužů zranili vobličeji, sám Dampier se sotva vyhnul probodnutí. Angličané nejprve vystřelili varovné výstřely, ale bez úspěchu, Dampier tedy zamířil ajednoho zdomorodců postřelil. Jedná se ojeden zojedinělých případů, kdy se ve své knize zmínil, že se dopustil nějakého násilí.4

Dampierovi muži nyní pochopili, že zde vodu nenajdou, apobřeží Austrálie potupně opustili. To nejhorší na ně ale teprve čekalo. Dampier se pokusil expedici ještě zachránit, arozhodl se prozkoumat Novou Guineu, kde chtěl nasbírat různé vzorky. Ukázalo se však, že Roebuck zjevně nepatří mezi nejlepší plavidla královského námořnictva. Do trupu teklo, dřevo bylo prožrané červotoči aloď byla brzy vtak žalostném stavu, že se Dampier rozhodl vrátit do Anglie. Roebuck tam ale už nikdy nedorazil. Poblíž ostrova Ascension vAtlantském oceánu se vtrupu lodi otevřela velká trhlina. Dampier se obával, že mu bude ztráta lodi dávána za vinu, atak se snažil otvor ucpat čímkoliv, co bylo po ruce: například polovinou krávy nebo svým vlastním nočním úborem. Nic ztoho ale nefungovalo. Posádka musela uostrova Ascension loď opustit aDampier přišel otéměř všechny vzorky, které se mu podařilo na cestě shromáždit. Muži strávili na ostrově pět týdnů ajen pozorovali, jak kolem nich proplouvají různé lodě, nakonec je ale jedna zachránila aodvezla domů.

Vrátit se domů bez vzorků ibez lodi bylo samo osobě už docela zlé. Ale když vsrpnu 1701 dorazil Dampier do Londýna, zjistil, že George Fisher neztrácel čas apoštval tam proti němu už úplně každého. Salva jeho obvinění namířená proti bývalému pirátovi byla natolik účinná, že admiralita nechala Dampiera okamžitě zatknout apostavit ho před námořní soud.

Dampier se hájil, jak jen mohl. Nechal předvolat svědky, kteří odpřísáhli, že proti němu Fisher chystal vzpouru. Nebál se hrát tvrdě: obvinil Fishera (není známo, jestli po právu), že během plavby „sodomizoval“ dva mladé plavčíky (piráti homosexualitu do jisté míry tolerovali, ale královské námořnictvo rozhodně ne). Fisher svá obvinění zamířil na Dampierův charakter atvrdil, že je zbabělec aničema. Obvinil ho také, že zavraždil rebelujícího člena posádky tím, že ho uvěznil vkajutě, přestože ten muž zemřel až deset měsíců po skončení trestu. Soudcům slouží ke cti, že tato adalší obvinění odmítli, včetně toho, že kpotopení Roebucku došlo zkapitánovy nedbalosti. Nemohli však ignorovat skutečnost, že Fisher dostal výprask, ashledali Dampiera vinným z„velmi hrubého akrutého chování“ kjeho prvnímu důstojníkovi. Potrestali ho zákazem velení na jakékoliv anglické lodi apokutou ve výši tří ročních platů.

William Dampier se pokusil stát se ctihodným člověkem, ale nepřineslo mu to zhola nic. Jako vždy mu nezůstal ani groš, anavíc byl nyní ve vládních kruzích nežádoucí osobou. Zbývala mu tedy jediná možnost: devětačtyřicetiletý přírodovědec se musel vrátit kpirátství.

Dampierovy osudy adoba nám mohou dnes připadat velmi vzdálené, ale etické otázky, které jeho život vyvolává, jsou relevantní idnes. Pirátství totiž není záležitost jen 18. století. Apráce vterénu, které se Dampier věnoval, není dnes vmnoha ohledech onic méně nebezpečná než před staletími.

Při výzkumné práci totiž skutečně mnoho přírodovědců nezemřelo vposteli. Většinou podlehli malárii, žluté zimnici nebo jiné nemoci, ale osudným se jim staly ihadí kousnutí, panický útěk, útok pumy, sesuvy půdy nebo nedopatřením pozřený jed– tyto příběhy by vydaly na celou knihu. Vědci se občas stali iobětí vraždy. Ernest Gibbins, britský biolog, který vroce 1942 studoval vUgandě krví přenášené choroby, byl ve svém voze přepaden aubodán ksmrti, protože místní bojovníci si mysleli, že jim odebírá vzorky krve, aby snimi pak provozoval „čarodějnictví bílého muže“. Policejní důstojník uvedl, že jeho tělo „bylo plné oštěpů, takže vypadal jako zkrvavený dikobraz“. Ve 20. století docházelo po světě ktolika kmenovým válkám aetnickým konfliktům (často podporovaným mezinárodním obchodem se zbraněmi), že na mnoha místech představovala terénní práce vědců obrovské riziko. Dampier ajeho současníci museli překonávat různá protivenství, ale nikdy je neunesla ozbrojená milice, která by za propuštění rukojmích požadovala 6 milionů dolarů, jak se to stalo vpolovině devadesátých let 20. století vKolumbii jednomu specialistovi na pěstování rýže. Ztěchto důvodů jsou dnes mnohé vědecké instituce opatrnější anepouštějí se do chaotických aimprovizovaných vědeckých dobrodružství jako vminulosti.

Od Dampierových času se proměnila ipodoba vědeckého pirátství. Dampier se stal pirátem hlavně proto, aby mohl naplnit své vědecké ambice: neznal jiný způsob, jak navštívit vzdálené kraje. Vpozdějších dobách se ale vědci často věnovali činnostem, jež byly kriminální už zpodstaty. Jejich úkolem totiž bylo ukrást přírodní zdroje. Zrodilo se biopirátství.

Ceněným zbožím byl vkoloniálních časech mimo jiné ichinin, látka získávaná ze skořicově zbarvené kůry stromů či keřů rodu zvaného chinovník (cinchona). Pokud ji rozemelete na prášek, smícháte svodou avypijete, funguje jako účinný lék proti malárii, nejsmrtelnější chorobě vdějinách lidstva. (Podle některých odhadů připravily nemoci přenášené komáry oživot polovinu ze 108 miliard lidí, kteří kdy obývali naši planetu, anejvětší podíl na tomto masakru připadá právě na malárii.) Malárie sužuje lidstvo po celém světě azabíjí vAfrice, Indii, Itálii ijihovýchodní Asii, ale chinovník roste bohužel pouze vJižní Americe. Evropané tedy vyslali na kontinent vutajení botaniky, aby se pokusili získat semena této důležité rostliny. Byl to skoro neřešitelný úkol. Nejcennější ana chinin nejbohatší druhy se vyskytovaly pouze vysoko vAndách na prudkých úbočích hor, které byly tři čtvrtiny roku zahaleny vmlze. Ani jeden zpašeráků svůj úkol nesplnil aněkolik jich při tom dokonce zahynulo.

Jeden však nakonec uspěl– byl to bolivijský Indián jménem Manuel Inca Mamani. Víme toho oněm velmi málo. Uvádí se, že byl potomkem dynastie vládců incké říše, což je skoro určitě omyl. Mohl ale pocházet zrodiny šamanů, ve které se cenily botanické znalosti. Mamani dokázal trávit celé týdny na pochodu nehostinnou krajinou, při němž se udržoval při síle hlavně žvýkáním lístků koky, aměl zřejmě až nadpřirozenou schopnost odhalit vnekonečném pralese malé šarlatové lístky, které jsou charakteristické právě pro chinovník. Vroce 1865 se mu podařilo nasbírat několik pytlíků semen, snimiž pěšky překročil mrazivé vrcholky And apo mnohasetkilometrové cestě je doručil Angličanovi, jenž ho na tuto výpravu najal. Mamani za to dostal odměnu vhodnotě 500 dolarů, dvě muly, čtyři osly anovou pušku. Vnepřítomnosti ho ale také odsoudili ktrestu vězení za vlastizradu. Hamižný Angličan ho později vyslal na další cestu, aby přinesl ještě více semen, avšak tentokrát byl Mamani polapen aobviněn zpašeráctví. Skončil bez jídla avody ve vězení, navíc byl surově zbit. Když ho za dva týdny propustili, byl vtak špatném stavu, že sotva mohl stát na nohou. Ke všemu mu zabavili jeho osly aMamani za několik dní zemřel.

Historici dodnes debatují, jestli byl Mamaniho čin oprávněný, nebo ne. Na jedné straně si Peru aEkvádor osobovaly monopol na důležitý lék, který pak prodávaly do světa za velmi přemrštěné ceny– vydělávaly tudíž na lidském utrpení. Navíc se vtěchto státech starali ochinovníky tak bídně, že vpolovině 19. století skoro vymizely. Některé evropské státy pak použily Mamanim získaná ado Evropy propašovaná semena ktomu, aby založily vAsii chinovníkové plantáže, čímž zachránily po celém světě miliony životů.5 (Mimochodem britští důstojníci vIndii si navykli zpestřit hořký roztok chininu ve vodě trochou alkoholu, aby ho bylo možné snáze vypít. Atak vznikl gin stonikem.) Na druhé straně vznik chinovníkových plantáží vAsii znamenal drtivou ránu pro ekonomiku jihoamerických států, kde zlikvidoval tradiční produkci chininu apřispěl kchudobě místního obyvatelstva. Vzhledem ktomu, jakou měl chinin jakožto lék cenu, označil jeden historik tento příběh jen smalou nadsázkou za „největší loupež vdějinách lidstva“. Takhle fungovalo vykořisťování ve jménu kolonialismu. Atakhle se podařilo vAfrice aAsii zachránit obrovské množství lidí před úmrtím na malárii.

Ospravedlnit další druhy biopirátství je už oněco složitější. Jednou zklíčových surovin pro industrializaci byl kaučuk, který se získával zmízy určitých stromů vAmazonii. Bez kaučukovníku by neexistovaly pneumatiky, automobily ani kola, moderní chemie alékařství by nevznikly bez gumových hadiček atěsnění. Bez gumové izolace drátů bychom nikdy nezačali používat elektřinu. Kaučuk byl ale dlouho velmi okrajovou komoditou, dokud vroce 1876 neprolomil britský výzkumník Henry Wickham brazilský monopol tím, že propašoval do Velké Británie 70 000 semen kaučukovníku, které posloužily jako základ pro nové plantáže vAsii. Svět jako celek ztoho měl nepochybně prospěch, ale loupež semen nějaké rostliny pro komerční využití se jeví oněco méně etická než vpřípadě jejich použití pro lékařské účely. Ato existují ještě méně morální příklady pašování. Například jeden skotský botanik se ve čtyřicátých letech vČíně oblékl do místního oblečení, oholil si přední polovinu hlavy, ze zbylých vlasů si zapletl cop, vetřel se na jednu státem provozovanou plantáž aukradl tam 20000 vzácných rostlinek čajovníku, které pak dopravil do Indie. Vymyslet si nějaké humanitární důvody pro vznik čaje Earl Grey bude docela tvrdý oříšek.

Biopirátství ovšem existuje idnes. Čínští miliardáři platí obrovské sumy pytlákům, kteří jim dodávají rohy nosorožců adalší údajná afrodiziaka. Farmaceutické firmy vyrábějí ve velkém přípravky, jejichž součástí je hadí jed, barvínek adalší tropické rostliny, avšak obyvatelé zemí, odkud tyto komodity pocházejí (akteří často objevili jejich léčivé účinky), ztoho mají prospěch jen zřídkakdy. Anejde jenom oty nejbohatší: iobyčejní lidé po celém světě podporují rozsáhlý černý trh sexotickými rostlinami adomácími mazlíčky. Dobrodruzi se dnes sice už nepachtí za poklady azlatými dublony, ale duch pirátů Dampierových časů je stále živý.

Vroce 1703 se na Williama Dampiera usmálo štěstí. Vypukla nová válka se Španělskem aFrancií aAnglie potřebovala korzáry, kteří by udeřili na nepřátele. Přestože měl Dampier velení na jakékoliv lodi zakázané, povolala ho královna Anna ke dvoru na audienci. Jedenapadesátiletý pirát jí jako správný úlisný dvořan lichotil, podbízel se apolíbil královskou ruku. Brzy dostal pověřovací listiny kapitána lodi St. George.

Plavba této lodi– jak jinak– byla opět plná zmatků avzpour. Dampierova posádka obvinila kapitána zpřijímání úplatků (vpodobě stříbrného jídelního náčiní) od kapitánů zajatých cizích lodí. Dampier na oplátku prohledal jejich lodě jen zběžně anechal je odplout světšinou zboží, které cizí loď převážela. Rovněž se šuškalo, že Dampier pije jako duha, což se mu ovšem nedalo tolik vyčítat. Celé dny po moři křižoval sem atam atam azpět ahledal na vzdáleném horizontu nepřátelské lodě. Byla to neskutečná nuda ana rozdíl od starých bukanýrských časů se nemohl vykašlat na své povinnosti aodplout do nějakého vzdáleného přístavu. Měl odpovědné poslání azároveň mizernou náladu, neboť nemohl věnovat čas tomu, aby uhasil svou žízeň vědce. (Podle moderních výzkumů hodnota IQ silně koreluje smírou nadužívání alkoholu, je tedy možné, že lidé, kteří si připadají intelektuálně nevytížení, mají sklony uchylovat se kpití.) Plavba skončila vroce 1707 aDampierova reputace jakožto kapitána byla zcela vtroskách. Už nikdy pak žádné lodi nevelel.

Dampier asi nebyl dobrý kapitán, ale stále byl vynikající navigátor. Oněkolik let později se připojil kplavbě, která se měla zapsat do dějin literatury. VTichém oceánu začala posádce docházet pitná voda amnozí trpěli kurdějemi, Dampier tedy otočil kormidlem směrem knejbližší pevné zemi, což byl ostrov Juan Fernández uchilského pobřeží. Když se kostrovu přiblížili, súdivem spatřili, že na břehu na ně mává zarostlá dvounohá bytost. Byl to trosečník jménem Alexander Selkirk. Byl oblečený do kozích kůží apodle slov jednoho svědka vypadal „víc jako zvíře než jejich původní majitelé“. Čtyři roky, čtyři měsíce ačtyři dny se snažil Selkirk na ostrově přežít: chytal kozy, žvýkal plané brukve, vyráběl si nože arybářské háčky ze sudů, které moře vyvrhlo na břeh. Kůže na jeho chodidlech byla hrubší než kůže leguána apo čtyřech letech vizolaci byl jeho hlas tak hrubý, že sotva mohl mluvit. Posádka Dampierovy lodi ho zachránila adopravila do Anglie, kde byl triumfálně přivítán. Selkirkův příběh záhy inspiroval Daniela Defoea ksepsání slavného Robinsona Crusoe.

Defoe nebyl jediný, kdo čerpal zDampierových příhod. Jonathan Swift si od něj půjčoval pro Gulliverova dobrodružství, stejně jako Samuel Taylor Coleridge pro Baladu ostarém námořníkovi. Nejvlivnějším Dampierovým fanouškem byl však Charles Darwin, který si jeho knihy ve třicátých letech 19. století vzal ssebou na plavbu na lodi Beagle. Darwin se doslova tetelil nad činy svého pirátského předchůdce, oněmž ve svých denících mluvil jako o„starém Dampierovi“. Důležitější ale je, že pečlivě studoval jeho popisy druhů apoddruhů ivyprávění omístech jako Galapágy. Dampierovy spisy mu tedy posloužily jako průvodce. Darwin by se bez starého piráta možná nikdy nestal Darwinem.

Autoři dobrodružných románů avědci měli pro Dampiera vždy slabost, ale vždy se našli inějací novodobí Georgové Fisherové, kteří mu nemohli přijít na jméno. Na začátku 20. století uvažovali obyvatelé Dampierova rodiště vAnglii, že slavnému rodákovi odhalí pamětní desku. Jeden bohabojný starý muž ale proti tomu ostře protestoval, protože to byl „pirátský ničema, který si zasloužil jen šibenici [sic]“. Dnešní kritici zajdou ještě dále: tvrdí, že jeho vědecké objevy, byť byly zcela zásadní, vlastně jen připravovaly cestu kbudoucí kolonizaci, apředstavují tudíž zločin proti lidskosti.

Pravdu mají obě strany. Dampier byl současně nízký igeniální, inspirující iničemný. Předběhl svou dobu snad ve všech oborech, kterým se věnoval– vnavigaci, zoologii, botanice, meteorologii. Asoučasně při tom páchal zavrženíhodné věci. Jak poznamenal jeden zjeho životopisců: „Defoe, Swift avšichni ostatní dluží Dampierovi za mnohem víc než pouhou inspiraci. Můžeme prohlásit, že tento muž ukázal celému světu ducha nové doby.“

Nová doba bohužel přinesla další násilnosti, snimiž bylo nutné počítat– především otroctví. Na první pohled to nevypadá, že by vědci měli sobchodováním sotroky něco společného. Na formování moderního světa se ale podíleli jak vědci, tak otrokáři, ahistorici si začínají uvědomovat, že znepokojivým způsobem formovali isebe navzájem.

1Za zlatý věk pirátství se obvykle považuje konec 17. azačátek 18. století, arozhodně to není náhoda. VEvropě tehdy skončilo několik vleklých válečných konfliktů, což znamenalo, že byl kdispozici dostatek zkušených námořníků bez práce. Mohli sice vstoupit do válečného námořnictva, ale mnohým se zajídala přísná disciplína, která panovala na královských lodích. Přes oceán se navíc dopravovalo vobou směrech tolik bohatství, na které dohlíželo jen velmi málo lodí, že by bylo spíš překvapivé, kdyby pirátství vtéto době nezačalo vzkvétat.