Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Kateřina Dubská

Třicátý kilometr

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Cosmopolis
jako svou 8688. publikaci
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401

Redakce Kateřina Menclerová
Obálka Rado Bielený
Grafická úprava a sazba Rado Bielený
Počet stran 216

První vydání, Praha 2023
Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2023
Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2023

ISBN 978-80-271-7055-5 (ePub)
ISBN 978-80-271-7054-8 (pdf)
ISBN 978-80-271-3998-9 (print)

Věnováno Janě D.

Předehra
pro pět hlasů

Lukáš

Náklaďák před jejím autem těžce zafuní ase zhoupnutím zastaví na červené. Na přední sklo dopadnou první nesmělé kapky, takže zkusí zapnout stěrače. Když se odhodlaně rozhýbou, přemýšlí, kde má vlastně spínač mlhovek, který zatím vůbec nepotřebovala. Možná poslední mlha uplakaného jara změnila známou trasu městem, kdy se zšedivě kašovité mlžné stěny jen občas vyloupne obrys nějakého povědomého orientačního bodu, takže nebýt obvyklého setrvalého proudu aut, kterého se může držet, asi by zabloudila. Stejně jako teď marně bloudí přístrojovou deskou svého nového auta. Najednou se jí zasteskne po tom starém adůvěrně známém autíčku, nad kterým její automechanik bohužel potřásl hlavou asdělil jí, že má prostě doježděno.

„Ty opravy by stály víc než celý auto, paní Radko. To už ani neprodáte, leda tak na náhradní díly.“ Ají nebylo ani tak líto peněz jako spíše auta. Najednou připomínalo starého psa, který si už odsloužil své, téměř nevidí atěžce se plouží dvorem, ikdyž jeho páníček ještě před pár hodinami doufal, že ty drahé vitaminy zaberou aposlední cestu kveterináři může ještě opár měsíců odložit.

Zpoza náklaďáku se na přechodu vynoří starší žena ve žluté vestě sreflexními proužky následovaná dvojřadem malých dětí, které svými stejně žlutými vestičkami připomínají houf kulatých kuřátek kolébajících se za kvočnou. Musí se na ně usmát anapadne ji, jak je zajímavé, že pohled na tolik malých dětí pohromadě člověku vždy vylepší náladu. Vté chvíli do ní zezadu vplné rychlosti narazí černé terénní auto.

Předek jejího vozu se ve zlomku vteřiny smrští na polovinu natlačenou na nákladní auto, do sedadla řidiče prudce udeří okraj zadních sedadel, do obličeje vybuchne bílá měkká koule, do očí vlétne bílý prášek aona na chvíli ztratí vědomí. Když se probere zvukem neustávajícího rytmického klepání, za zázračně nedotčeným bočním oknem vidí znepokojenou tvář staršího muže.

„Jste vpořádku?“ křičí na ni přes sklo. Radka se zmateně pokouší zbavit té bílé masy nakupené všude kolem aomámeně pokývá hlavou ještě předtím, než zkusí nejistě pohnout nohama.

„Asi jsem,“ řekne suž mnohem větší jistotou anatáhne ruku kpáčce na dveřích. Ty se skřípavě otevřou avzniklým otvorem kní proputuje mužova ruka. Přijde jí až nepatřičné, že si vůbec všímá jeho neostříhaných nehtů umazaných od oleje.

„Vy jste vtom autě sama?“ Pomůže jí vylézt ven apak vyděšeně nahlédne do žalostných zbytků kabiny.

Když Radka otupěle přikývne, muž si zhluboka oddechne. „Já se teda dost vyděsil, když jsem viděl tohle,“ ukáže na zvětšující se rudou kaluž pod zadními koly. „Říkal jsem si, že to bude asi děsnej masakr.“

„Ale… To je chválabohu jenom rajský protlak, vezla jsem ho do obchodu.“ Stále si připadá tak podivně zmatená apři pohledu na auto, které se vjedné vteřině smrsklo otřetinu, pořád nemůže uvěřit, že zněj vylezla celá. Ztoho starého, které nakonec se slzami vočích odvezla před pár měsíci na vrakoviště, by ji zřejmě museli vyprošťovat hasiči akdoví, jestli živou. Airbag vněm rozhodně nebyl.

„Aha, tak aspoň nějaký štěstí vneštěstí,“ znovu si ji zkoumavě prohlédne. „Už jsem volal policii, protože ten debil ani nevylezl zauta ajenom furt telefonuje! Je tohle vůbec normální?“ rozzlobeně pohodí hlavou kčernému, téměř netknutému monstru zabořenému ve zbytcích kufru Radčina auta.

„Aco ty děti?“ vykřikne Radka vyděšeně. „Těm se nic nestalo?“

„Jaký děti?“ chvíli na ni nevěřícně zírá anapadne ho, že se do té hlavy praštila asi pořádně. „Jo, vy myslíte tu školku? Kdepak, ty jsou vpohodě,“ mávne kprotějšímu chodníku, kde se žluté vestičky nakupily kolem vystrašené učitelky, která je stále znovu aznovu rozčileně přepočítává, azvědavě je pozorují vykulenýma očima. „Ty ztoho maj’ spíš druhý Vánoce adobře se tím vším baví. Až mě to překvapuje, myslel jsem, že budou ječet jak na lesy… Ale tohle teda půjde do šrotu,“ kývne směrem kRadčinu autu. Ají se najednou chce brečet při pohledu na nové, zářivě červené autíčko, na které byla ještě před chvílí tak pyšná. Ina to, že si ho mohla konečně dovolit.

„Máte to, doufám, pojištěný? Ikdyž vlastně… To už není naše starost. Tohle všechno stejně zaplatí pojišťovna toho debila. Vypadá, že na to má,“ zavrčí muž výhružně aaž nepochopitelně plavně, vzhledem ke své zavalité postavě, přiskočí ke dveřím černého SUV. „Tak že bys aspoň vylez aprohlídl si, cosvšechno proved’? Atřeba se té paní, cos jí úplně zrušil auto, aspoň omluvil... Kreténe jeden!“ zacloumá vztekle klikou stále uzamčených předních dveří.

Obrys postavy za kouřovým předním sklem ztuhne, váhavě odloží telefon adveře se konečně otevřou.

„No jasně! Že mě to vůbec překvapuje! Další ucho, který dostalo nový auto adort kosmnáctinám, že jo? Ajezdí jako prase!“ rozzlobený výkřik se zařízne do vzduchu stejně jako zvuk sirény policejního auta, které se znenadání objevilo vzatáčce. ARadka konečně pochopí, že ten záhadný soudkovitý muž sokousanými nehty je řidičem náklaďáku, anebýt jeho těžkého auta, které se tím nárazem nepohnulo ani ocentimetr, teď by pod koly jejího vozu, prudce vrženého až na přechod, ležela malá žlutá kuřátka. Stejně mrtvá azkrvavená jako ta skutečná po nedávné návštěvě zákeřné kuny vkurníku ujejího domu.

„Mami, ty jsi doma? Vždyť tady nemáš auto!“ diví se Věrka ve dveřích ložnice.

„Nemám auž ani nebudu mít,“ zašeptá Radka pomalu se vynořující ze zmateného spánku azkusí zvednout hlavu zpolštáře. Jenže bodavá bolest za krkem, která plnou silou zaútočila až poté, co se konečně dostala domů avlezla oblečená do postele, protože měla sílu pouze na pověšení kabátu, ji znovu hodí na polštář.

„Cože? Počkej, tys snad měla bouračku? Neblázni. Ty?“ vrhne se Věrka kposteli avyděšeně pozoruje křídově bílou tvář své matky.

„Já ne. Jenom jsem stála před přechodem anarazil do mě zezadu jeden mladý kluk shodně velkým autem. Takže to moje krásné nové autíčko je kompletně na odpis. Rovnou ho odtáhli.“ Samotné jí vadí, že mluví jen tak do stropu anení schopna se ke své dceři otočit, ale bojí se pohnout, protože sebemenší pohyb hlavou připomíná ránu nožem.

„No teda! Každopádně radši auto než ty. Ale tobě není zrovna nejlíp, co? Ty ses nějak zranila? Abylas vnemocnici?“ Věrčin hlas znepokojivě nabývá na intenzitě.

„Jenže mně nic nebylo, akorát jsem měla šok, tak mě policajti poslali domů, že se ozvou.“ Imluvení je tak vysilující, nejraději by jen zavřela oči adoufala, že až se znovu probudí zté sladké malátnosti, která se opět začíná zmocňovat celého těla, tak ta šílená bolest zmizí.

„Počkej, oni tě poslali jen tak domů, po takové bouračce?“ nakloní se nad ni Věrka asnaží se, opravdu se snaží netvářit tak vylekaně.

„No, několikrát se mě ptali, jestli se cítím dobře, apak to začali sepisovat ato bylo všechno.“

„Ajak ses, proboha, dostala domů?“

„Volala jsem tetě, aby pro mě přijela.“

„To je mi tě líto, chudáčku. Ajak se to vůbec stalo?“

„Takový mladý kluk, není mu ještě ani devatenáct, vobřím černém autě… Jel devadesátkou vobci asamozřejmě telefonoval za jízdy. Avíš, co je zajímavé? Vylezl zauta, ani se neomluvil, jenom si starostlivě prohlížel toho svého fungl nového miláčka amně akorát řekl, že to pojišťovna samozřejmě zaplatí. Ajak to sepsali apřijel odtah, tak odjel ion. Svým autem, samozřejmě.“

„Ato mi chceš říct, že ti ani nenabídl odvoz, když už ti úplně zničil auto?“

Chce zakroutit hlavou, ale místo toho vykřikne bolestí. „Já mám asi něco skrkem. Anějak nemůžu pohnout levou rukou, to je divné.“

„Cože? To tě bolí až teď? Proč ses nenechala odvézt do nemocnice rovnou odtamtud?“ rozčílí se Věrka, ikdyž její matka ví, že se nezlobí na ni, ale na celý ten nespravedlivý svět ana situaci pro ni tak nezvyklou aplnou zmatených dohadů.

„Já nevím, asi jak jsem měla ten šok, tak jsem prostě nic necítila. Začalo to až po cestě domů, ajak jsem se teď probudila, tak je to úplně nesnesitelné. Ale to bude dobré, neboj, jenom si trochu odpočinu…“

„To teda nebude dobré, stačí se na tebe podívat,“ konečně nabude obvyklou sebejistotu nejstarší dcery aoblíbeného rodinného generála, okterém ostatní sourozenci vědí, že jim vždy nejdřív pořádně vynadá za jejich blbosti apak stejně půjde avyřeší každý problém. Protože nutně potřebuje, aby byl jejich svět zase vpořádku. „No nic, ty lež aani se nehni! Volám doktorovi.“

Odběhne do předsíně aRadce její naléhavý avyděšený hlas splyne do jednolitého proudu, který kní doléhá stejně jako vlny moře, když připlouvají aodplouvají aznovu ji odnášejí do podivně neklidného spánku. Z něho ji vytrhne až zvuk cizích hlasů kolem postele ajejí tělo opatrně uchopí zkušené ruce, aby ji zvedly na lehátko aodnesly do sanitky.

„Ty idiote! To sis teda pěkně zavařil. Amně taky!“ vtrhne starší muž vdrahém saku umně zakrývajícím rostoucí bříško do zatemněného pokoje, znechuceně potáhne nosem, rozběhne se koknu, po cestě vztekle odkopne závěj oblečení odhozeného na podlahu iprázdnou krabici od pizzy aprudce rozhrne závěsy. „Tady je teda smrad, to si nemůžeš aspoň jednou za den vyvětrat?“

„Co je? Co blbneš? Si mi překazil game! Přijdu obody!“ Lukáš překvapeně zamžourá do ostrého denního světla, otráveně se otočí od počítače azírá na otcovu vztekem naběhlou tvář.

„Teď mi volal Bárta. Ten policajt. Ta ženská leží vnemocnici amá něco skrkem. Musela ji odvézt sanitka!“

„Jaká ženská? Fuj, to světlo je tak nepříjemný…“ znovu si protře zčervenalé oči, které konečně vidí nepořádek na podlaze ukoleček jeho pojízdné židle. Asi tady budu muset vážně uklidit, azrovna teď sem musí fotr vlítnout, když mi to tak šlo.

„Ta, cosjí úplně zrušil auto! Protože řídíš jako idiot anedáváš pozor!“ otcův křik stoupá do nebezpečných výšin ato už iLukáš ví, že musí opravdu zpozornět atvářit se patřičně.

„Jo, ta… Ale vždyť tý nic nebylo, normálně odešla po svejch, ne?“

„Tak teď už jí něco je. Takže teď už to nebude jenom obyčejná dopravní nehoda, ale ublížení na zdraví. Blbečku! Taky můžeš přijít ořidičák. Amodli se, aby nebyly trvalé následky. To bys taky mohl dostat podmínku nebo jít sedět!“

„Jak to? Přece jsi včera říkal, že to projde jen spár bodama dolů!“ Já ten game budu muset stopnout, to vypadá na dlouho. Snaží se nenápadně sledovat monitor, kde protivně naskakují body protihráčů, anatáhne se kmyši.

„To snad není možný, zrovna teď, když mám haldu jinejch starostí amusím řešit ten průser sposlední zakázkou,“ dupe jeho otec po pokoji anaštvaně odkopne další prázdnou plochou krabici. „Sakra, jíš ty vůbec něco jinýho než tu pitomou pizzu? Dole je narvaná lednice, aty si musíš nechat vozit jídlo až domů!“ Vtom si všimne syna opět otočeného kmonitoru, rozzuřeně se kněmu natáhne astrhne mu sluchátka zuší. „To snad nemyslíš vážně! Ty zase čumíš do toho blbýho počítače aje ti to snad úplně jedno! Dej to sem!“ Sluchátka se ocitnou na podlaze apak jen zoufale praskají pod prudkými údery vzteklé otcovy boty.

Lukáš klikne myší, obrazovka zčerná aon se shlubokým povzdechem otočí ise židlí apozoruje svého otce, který jako pokaždé, když řeší nějaký problém, rázuje po pokoji anahlas přemýšlí. ALukáš zase přemýšlí nad tím, do kterého šuplíku strčil ta starší sluchátka, protože bez nich to nebude moct dohrát. „Samozřejmě je možný, že je to všechno podfuk, protože dáma si zjistila, co jsi zač, achce znás vytřískat víc peněz. Ne znás, ze mě! Protože ty nemáš ani floka, když neumíš nic jinýho než sedět za tím blbým počítačem anatahovat ruku. Maturitu jsi udělal jen sodřenýma ušima, ato jenom proto, že jsem ti zaplatil učitele, kterej ti všechno silou mocí natloukl do hlavy. Ateď můžeš bejt rád, že tě vzali aspoň na tu pitomou VOŠku, protože ani tam by ses stvýma známkama normálně nedostal, kdybych zase nežhavil dráty. Proboha, co já to mám doma za kreténa, kterej si neumí ani uklidit vlastní pokoj?“ Další nakopnutá krabice se odrazí od zárubně otevřených dveří askončí na chodbě. „Ato jsem vždycky doufal, že ti jednoho dne předám firmu. To by dopadlo, do roka bys ji položil…“

„Co se děje, proč zase tak řveš? Bolí mě ztoho hlava,“ ozve se ve dveřích, kde stojí žena vžupanu srozcuchanými vlasy aobličejem zmačkaným spánkem.

„Co se děje? Tvůj synáček se děje! No jenom jí to řekni, tý tvý milovaný matince, která tě vždycky tak brání, cos zase provedl!“

„Prosím tě, neřvi pořád, ještě ztebe dostanu migrénu. Vzala jsem si prášek auž jsem málem spala…“ řekne žena tiše, pak bolestivě přivře oči azačne si mnout čelo.

„Jasně, prášek nebo půlku flašky? Bože, co já to mám kolem sebe za lidi? Ještěže ta Lea aspoň za něco stojí…“ Když jeho žena najednou zapomene na bolest hlavy apřekvapeně na něj vykulí oči, jako by byl ion sám překvapený, co to vlastně řekl, atak jen potřese hlavou. „Co na mě tak zíráš? Lea je prostě jediná ztýhle rodiny, co jenom furt něco nechce avěčně nenatahuje ruku!“

„Tak teď mě vážně mrzí, že tady nemám mobil anemohla jsem si tenhle tvůj výrok nahrát apustit ho, až se Lea zase někdy objeví doma,“ pobaveně se ušklíbne, opře se ozárubeň azašmátrá vkapse županu.

„Nekuř tady, sakra, kolikrát ti to mám říkat? To musí zase smrdět celej barák? Ato mu tady nemůžeš občas uklidit?“ obsáhne rozhozenýma rukama stav Lukášovy nory.

„No jasně, tak nám udělej zase přednášku, jak jsme neschopný alíný anic neděláme… Dobře,“ strčí rezignovaně krabičku zpátky do kapsy azhluboka si povzdechne, „tak co se teda děje, že kvůli tomu musíš vdeset večer řvát tak, že se třese celej dům amůžeme být rádi, že nemáme žádný sousedy?“

Sedí proti sobě vrozlehlé hale obkroužené otevřenou chodbou prvního patra, do které vedou dveře jejich pokojů, zabořeni do kožených sedaček aLukášovu matku napadne, že by nejraději zatopila vkrbu, protože oteplých večerech se ještě rozhodně mluvit nedá. Ale je ztoho všeho tak unavená. Avyčerpává ji už jen ta představa, že by musela vstát apodpálit pečlivě naskládanou hraničku uprostřed vyčištěného krbu apak hlídat ten okamžik, kdy do ní musí přihodit větší kousky dřeva nachystané vkoši. Jediný, kdo tady srší energií, je její muž na protější pohovce, který se tak rozohnil, že si dokonce sundal sako, takže mezi jejich zimomřivě se choulícími postavami je jediný jenom vkošili aprávě razantně mává zdviženým prstem směrem kLukášovi.

„Takže ty jí hned zítra zavoláš, budeš se chovat slušně apozorně avyptáš se, jak se cítí ajestli už je vpořádku. Já mezitím zkusím nějak domluvit spolicajtama, aby to ještě odložili, adomluvím se správníkem, jak se to dá řešit akolik nás to bolestné může stát.“

„No tak jo,“ řekne Lukáš, ale pak se trochu zarazí, „jenže já na ni nemám číslo.“

„Ty sis, kurva, ani nevzal její telefon? To je snad první věc, kterou člověk musí po nehodě udělat, ne? Kvůli domluvám spojišťovnou. Bože, to snad není možný, co ty jseš za vola!“ Když jeho žena sykne, ať aspoň doma nemluví jako dlaždič, zamíří stále zdvižený prst jejím směrem.

„Prosím tě, nepoučuj pořád. Sedíš tady jako hrouda amyslíš jedině na to, kdy si půjdeš zapálit na balkon. To mi pro jednou nemůžeš trochu pomoct, to všechno musím zase řešit jenom já?“

„Máš pravdu, jdu si konečně zapálit!“ Žena se uraženě zvedne ademonstrativně otevře francouzské okno dokořán. Dlaždice terasy, ještě odpoledne teplé od slunce, které se jen na pár hodin zbavilo nakupených mraků, nepříjemně zastudí do tlustých ponožek, ale ona se stejně opře olesklé kovové zábradlí aspocitem úlevy konečně potáhne, poprvé od té chvíle, kdy se posadili vobýváku. Vté nádražní hale přeplněné atributy úspěchu aobrazy, které jim vybrala architektka poté, co zjistila, že co se týče výtvarného umění, nemají žádné preference. „Čím dražší, tím lepší, jsou to uložené peníze,“ odmítl její muž všechny námitky aona jako obvykle pokrčila rameny.

Kouř stoupá světlem širokých oken arozplývá se vtemnotě noci rušené jen občasnými zvuky nedalekého města. Týden plný smutně propršených dnů pěkně pohnul strávou, místo udržovaného anglického trávníku máme kolem domu džungli. Mokrá tráva se prostě sekat nedá, musím zítra zavolat zahradníkovi, ať stím nadělením na trávnících přijde zatočit, zítra už pršet nemá, aspoň to večer tvrdili vtelevizi. „Taky bys mohla vzít tu sekačku za půl melounu aposekat to sama,“ slyší svého muže vhlavě avztekle potáhne zcigarety. „Aspoň bys měla nějaký pohyb, lepší než rozhazovat prachy vposilovně strenérem. Atakový vytírání podlahy je mnohem účinnější než sto kliků. Chováme se jako nějací maloměšťáci. Zahradník, uklízečka, ještě si pořídíme kuchařku aty si pak rovnou můžeš zažádat uanglický královny otitul lady.“ Ať si trhne nohou. Pořídí si barák otřech stech metrech čtverečných, ačeká, že ho budu šúrovat od rána do večera. Ikdybych se tady ztrhala, stejně by si toho ani nevšiml ajenom by hledal každý smítko, aby mě mohl zkritizovat. Copak já jsem chtěla tenhle obrovský barák? Náš první dům, ze kterého nás donutil se přestěhovat, mi naprosto stačil.

„Kdy konečně pochopíš, že majitel tak velký firmy nemůže bydlet vobyčejný řadovce? Stejně jako nemůže jezdit obyčejnou oktávkou. Jak by to asi působilo na naše zákazníky?“ Atak musíme mít všechno co největší aje úplně jedno, že mi ztéhle haluzny naskočila husí kůže hned při první návštěvě srealiťákem. Copak jsem Lukášovi to obrovský auto koupila já? Copak jsem zrovna jemu několikrát neříkala, že ten kluk ještě není vyježděný anemá zkušenosti na řízení takovýho monstra?

„Právě proto potřebuje velký abezpečný auto. Když se něco stane, nebude mít ani škrábnutí. Nechápu, co na tom nechápeš.“ Jasně. Když se něco stane, stane se to jen ostatním, kteří měli tu smůlu azastavili na tom blbém přechodu.

„Aomluvil ses aspoň té paní, Lukášku?“ Škubl sebou jako pokaždé, když ho osloví léta užívanou zdrobnělinou, ale tentokrát se na ni aspoň neutrhl, že už přece není malej kluk. Jeho to ani nenapadlo, uvědomila si tehdy večer při pohledu do očí, ve kterých se poprvé mihla nejistota.

„Já jsem neměl čas, byl tam strašnej zmatek,“ vymlouval se jako obvykle atvářil se úplně stejně jako tenkrát, když si ji zavolal jeho třídní učitel. Aukázal jí ty strašné zprávy afotky, které její vlastní syn vydával za snímky své spolužačky Aleny. Iona si nějakou dobu myslela, že sní Lukáš chodí aže ji má rád. Jenže to si myslel jen Lukáš, že se jí líbí, avytahoval se před kamarády, jak ji má omotanou kolem prstu. Přitom Alenka si ho asi ani nevšimla. Taková víla to byla, vznášela se někde nad zemí, kde si žila ve svém vlastním světě, aLukáš pro ni byl jen jednou zhlav vokolních lavicích.

„Vždyť je to jen klukovina, hoši to prostě trochu přehnali…“ dokázala pouze vyrazit znáhle vysušeného hrdla.

„To není žádná klukovina, paní Málková, to děvče se totiž zhroutilo aměsíc chybělo ve vyučování. Uvědomujete si, že pokud se to všechno dostane do rukou policie, mohou to klasifikovat jako trestný čin? Já už jsem na téhle škole hodně dlouho avposledních letech jenom nevěřícně sleduju, co všechno je možné. Ato jsem si myslel, že dokážu odhadnout, co se mi ve třídě děje, jenže na kyberšikanu, nebo jak se to vlastně jmenuje, jsem zřejmě krátký. Také může být vyloučený ze školy, ato nemluvím otom, jaký bude mít škraloup. Tohle se nedá jen tak zamést pod koberec, protože Alenčina matka se ktomu staví dost razantně. Ajá se jí vůbec nedivím.“

Nedokázala se znovu podívat na desku učitelova stolu, kde ležely ty fotografie, anedokázala pochopit, jak něco takového mohl udělat právě její syn. Něco tak zlého. Lukášův třídní si chvíli čistil brýle apak se jen zeptal: „Tak co stím uděláte?“

Její muž Lukáše tenkrát donutil totálně vyčistit počítač asmazat všechny stopy. „Aspoň kněčemu je dobrej, když po sobě umí uklidit ten bordel, kterej nadělal. Na jinou školu ho dát nemůžeme, tam nebudu mít známého ředitele, kterej mi jde na ruku, musíme to nějak…“ utnul tehdy rázně debatu avzal koště, aby pořádně zametl. Na policajtech ive škole. Jenom ta Alenčina máma mu dala zabrat astálo to dost peněz. Apak Alenka stejně přešla na jinou školu amuseli jí zaplatit itoho nejlepšího psychologa ve městě.

Aživot šel dál. Jenže pak jednoho dne cestou zkadeřnictví vcentru narazila na Lukášova učitele. Tyčil se nad ní vtom velkém černém kabátě, kvůli kterému mu generace studentů přezdívaly Havran, azeptal se jí, jestli si opravdu myslí, že to vyřešili správně. „Víte, paní Málková, to řekl už Giordano Bruno: ,Malá chyba na začátku se stane velkou na konci.‘ Amoje vlastní letitá zkušenost je taková, že menší trest může zabránit tomu většímu. Jenže vtéhle záležitosti nikdo potrestán nebyl. Aspoň mám ten dojem. To, že jste to všechno nějak uplatili, to pro Lukáše nic neznamená. Byly to přece vaše peníze, ane jeho. Abyste toho všeho jednou nelitovali.“

Mlčela. Ale když se mu vočích za tlustými brýlemi mihlo něco jako lítost, dostala vztek. Co jí má co vykládat? Azrovna on? Se svými vlastními škraloupy, okterých ví celé město! To si myslí, že když je chodí zaplácnout do kostela, že nakonec zmizí avšichni zapomenou?

„Aco jiného jsme měli podle vás udělat? Zrovna vy mi budete něco vyčítat! Bývaly doby, kdy zrovna vám ta vaše boží přikázání nic moc neříkala. Takže si raději zameťte před vlastním prahem!“ zasyčela mu do tváře. On jen udiveně zamrkal apak potřásl hlavou.

„Jak myslíte,“ řekl, pomalu se otočil azamířil do uličky vedoucí ke kostelu.

„Dobře jsi mu to řekla, hajzlovi, kdyby to právě on nerozmazával, mohlo nás to stát míň,“ pochválil ji večer její muž usklenky vína, když ze sebe všechno vysypala, protože měla potřebu konečně umlčet výčitky, které vní po tom rozhovoru zůstaly. „Co si osobě vůbec myslí? Nejhorší jsou ty napravený, zkovanýho komunisty fanatickým katolíkem. Chudej je jak myš, bydlí vnějaký garsonce ajenom závidí. Samozřejmě že závidí. To dnešní školství je prostě takový. Žebráci nám vychovávaj’ děti, akdyž jsou zbohatejch rodin, tak jim to jen komplikujou. Protože my, na rozdíl od nich, umíme anemusíme učit!“

„Ale co když měl pravdu? Třeba jsme opravdu udělali chybu. Možná jsme ho měli nějak potrestat, aby ho to aspoň trochu bolelo…“ nemohla si najednou pomoct.

„Žádnou chybu! To bys vážně chtěla, aby měl náš syn vpapírech, že je vlastně něco jako úchyl? To teda určitě!“ Ajejich život šel zase dál svou obvyklou cestou. Jenom ona si po jedné zkušenosti, kdy vobchodním centru narazila na Alenku, dává pozor, aby ji nepotkala znovu. Až ji zamrazilo, když vAlenčiných očích uviděla ten vyděšený úlek. Při pohledu na jeho mámu si zase vzpomněla na Lukáše. Ta holka se totiž pořád bojí aasi jí ani ten drahý psycholog moc nepomohl. Aza to může můj syn! Típne už třetí cigaretu, vrátí se do obýváku azaboří se do kožené sedačky co nejdál od svého muže. Jenže on stejně pokrčí nos aznechuceně si zamává rukou před obličejem. Nejhorší jsou napravení kuřáci, napadne ji aaž se jí zasteskne po dobách, kdy společně vykouřili krabičku za večer avtom dýmu, který mu teď tak smrdí, nadšeně plánovali svou úspěšnou budoucnost.

„Takže jsme domluvení. Číslo na tu ženskou ti hned ráno pošlu aty dohlídneš, aby se jí Lukáš pořádně omluvil. Radši sním předem nacvič, co má říkat. Jen doufám, že vy dva zase všechno nepoděláte. Radši si ten rozhovor nahraj, kdyby náhodou došlo na soud, ajá teda doufám, že nedojde aže ta baba bude mít rozum. Nabídneme jí dost, aby ho měla. Akdyž mít nebude, tak tu nahrávku můžeme použít jako důkaz, že jsme se vážně snažili všechno slušně urovnat,“ konečně vydechne aspokojeně zachrastí kostkami ledu ve své skleničce.

„Dobře,“ kývne apodívá se na Lukáše. Tváří se otráveně aji napadne, že je na tom stejně jako ona, jenom to pro něj není cigareta, po které znovu zatoužila, ale blikající obrazovka počítače. Aznovu se musí ptát sama sebe, kam zmizel ten její hodný amilý chlapeček, který jí radostně nosíval kytičky ztrávníku před jejich prvním bytem vpaneláku. Kdy se tak změnil vněkoho, kdo umí jen brát spřesvědčením, že na to všechno má nárok? Akdo se už vpubertě přestal oněco snažit? Vyjde znovu ven, chvílí šmátrá vtéměř prázdné krabičce, zapálí si asmutně pokrčí rameny při další otázce: Co se to stalo snámi všemi?

„Mami, anechceš se na to vážně už radši vykašlat?“ sleduje Radčin syn zneklidněně máminu rozzlobenou tvář. „Já samozřejmě chápu, že na ně máš vztek aže ti způsobili řadu problémů. Ale pojišťovna ti to přece všechno uhradí, už jsi dostala ináhradní auto, akdyž ti nabízejí takový balík… Chtěla jsi přece opravovat tu stodolu aještě nedávno sis stěžovala, že nevíš, kde na to vezmeš. Amohla by sis dát na střechu ty soláry. Prý na ně začnou dávat dotace, tak by sis aspoň splnila sen, ne?“

„Ne, to teda ne!“ vyštěkne Radka sočima upřenýma na strop pokoje, který pozoruje zrůzných úhlů už přes měsíc. Měsíc, během kterého se opatrně přesouvá zjedné pohovky na druhou, protože na každé seleží jinak. Sakra, další pavučina támhle vrohu, ti pavouci mi to snad dělají schválně, zřejmě se nějak dozvěděli, že momentálně neuzvednu koště, abych je konečně vymetla. Začne se opatrně zvedat do sedu srovnými zády anepřirozeně vztyčenou bradou, protože jinak jí to ten protivný tlustý bílý límec nedovolí, akonečně se usměje na syna, který ji mlčky sleduje. Všimne si bolestného cuknutí vjeho tváři, když při tom pracném zvedání trochu sykne, natáhne ruku aomluvně ho poplácá po rameni.

„Promiň, Jeníku, já vím, že ti teď připadám jako nějaká bláznivá baba, která se jenom chce pomstít, ale tak to opravdu není. Přece mohl ublížit tolika lidem, até jeho rodině je to asi úplně jedno.“ Pohledem zabloudí ke stolku skolečky od hrnků sčajem apak na poličky přeplněné knihovny, které už přímo volají po nějaké ruce, aby jim konečně ulevila od prachu, aznovu dostane vztek na svou současnou bezmoc aneschopnost pořádně uklidit. Vlastně je asi dobře, že mě ten nepořádek začíná zase štvát, ještě před pár dny mi byl nějaký prach úplně ukradený. Asi se začínám konečně dávat dohromady, zrovna dnes ráno jsem si před zrcadlem říkala, že bych si měla aspoň umýt vlasy avytrhat obočí.

„Tak asi není, když ti teď pořád volají, ne?“

„Prosím tě, copak ty si už nepamatuješ, kdy mi začali vyvolávat?“ Štve ji, jak se musí pokaždé, když se chce na někoho podívat, otočit celým tělem, apřipadá si při tom pohybu jako totální nemotora.

„Já vím. Když ses vrátila znemocnice,“ zabručí azvedne ruku na znamení, že se vzdává.

„Jo, až se ukázalo, že už to není banální bouračka, ale nehoda se zdravotními následky. Aoni se začali přece jenom bát. Ten kluk si mě přece po té srážce málem ani nevšiml! Aže by se sám od sebe omluvil? Vždyť on mi tu omluvu do telefonu normálně četl zpapíru. To si vážně myslel, že nic nepoznám? Adoufal, že tím to končí. Ani mu ještě nevzali řidičák aon jezdí dál. Aurčitě stejně jako předtím. Chápeš?“

Jenda pokrčí rameny. „Takže ho chceš vážně potrestat, oto ti jde.“

„Teď už asi trochu jo. Kdyby se neomlouval takovým blbým způsobem, možná bych na něj neměla takový vztek. Ana jeho rodiče ještě větší… Ale hlavně chci, aby konečně pochopil, co provedl. Aco provést mohl. Protože mně se teda nezdá, že by mu to došlo. Anedošlo to zjevně ani jeho rodičům. Au. Vidíš, ani zakroutit hlavou nemůžu, sakra.“ Pomalu se opře onavršené polštáře aznovu osloví strop: „Ten Málek si totiž myslí, že to na něj jenom hraju anavyšuju sumu, za kterou dám konečně pokoj. Mně až včera po tom našem posledním rozhovoru došlo, že jemu asi přijde naprosto nepochopitelné, že se někdo prostě nenechá uplatit. Víš, kolik mi včera nabídl? Milion.“

„To jako vážně?“ Jenda vytřeští oči. „Atys to zase odmítla? Ty jseš fakt neuvěřitelná,“ začne se smát.

„Ty si myslíš, že by se mi ty peníze nehodily? Že bych nechtěla mít opravenou stodolu asoláry na střeše? Jenže si představ, že bych si ty jeho prachy vzala aza pár let se dozvěděla, že ten kluk někde způsobil ještě vážnější nehodu atřeba iněkoho zabil. To bych se na tu stodolu pak nemohla ani podívat ado smrti bych si vyčítala, že kvůli těm mým solárům někdo úplně zbytečně umřel. Jenom proto, že jsem nakonec couvla.“

„Tak jo, chápu, přestaň se už konečně rozčilovat, ty můj robotku,“ znovu zakroutí pobaveně hlavou apomůže jí vstát zpohovky.

„To jsem ráda. No nic, já si odskočím amůžeš zatím postavit na čaj? Apřihodit do kamen? Díky, jsi moje zlato,“ usměje se na něj, pustí se jeho opory apomalu se postaví na nohy. Sleduje ji, jak se šourá do chodby, aznovu dostane vztek na toho rozmazleného blba, který jeho matce tohle všechno způsobil. Zrovna jí, která nikdy nevydržela jenom sedět anic nedělat, která dokázala sama vychovávat tři děti azvládnout celé hospodářství iobchod. Jenže on vidí, jak mámu trápí, že všechno teď skončilo na jeho bedrech. Neustále se mu omlouvá, že jenom kvůli ní skoro nechodí do školy amusel si odložit všechny zápočty azkoušky, protože ona může jen polehávat vobýváku adoufat, že už za měsíc na tom bude lépe. Aže jí konečně sundají ten protivný límec, nebude už potřebovat žádné prášky na bolest azase se bude schopná věnovat tomu, co ji baví. Jenže jenom na Věrce to přece nechat nemohl, když váží padesát kilo ispostelí.

„Neboj, máma už brzy přijde,“ říkává každý večer Gazele, tak si totiž máma pojmenovala jejich společný dárek ke kulatinám, tu malou jalůvku skrásnýma tmavýma očima adlouhými řasami. Onich máma říká, že znich pokaždé dostane komplex, protože nemít řasenku, vypadá to, že ona sama žádné řasy nemá. Gazela ho sice vítá, když jí nese krmení, ale stejně má pokaždé pocit, že zklamaně pokukuje za jeho záda avyhlíží tu, kterou má nejradši. „Neboj, holka, brzy už bude zdravá abudeš se sní zase moct pomazlit.“ Jednou za ní zkusili společně zajít, ale mámě už vpůlce dvora došly síly ado stáje se sotva dovlekla, takže se pak zposledních sil dokázala jenom posadit na balík sena arozbrečela se, když viděla, jak Gazela natahuje tlamu, aby se jí mohla dotknout. Ajak si ji nevěřícně prohlíží, protože zní necítí to, co dřív, tu máminu nezlomnou energii.

Otevře dvířka kuchyňské kachlové pece apři pohledu na skomírající oheň, který musí opět pořádně nakrmit, ho znovu napadne, že máma je úplně stejná jako děda. Ato vždycky tvrdila, že jí tou svou umanutostí anesmiřitelností zkazil dětství amládí, protože být na malém městě dcerou někoho, kdo podepsal Chartu, rozhodně nebyl žádný med. Už jenom to, že nikdy nevěděli, kdy ajestli přijde domů, jestli ho zase někam neodvezli jenom proto, že podepsal nějakou další petici nebo se sešel slidmi, se kterými se sejít neměl, protože je sledovali stejně jako jeho. Že se po základce rozhodně nedostane na školu, na kterou chtěla ana kterou by samozřejmě měla, stím se taky musela dopředu smířit. Jenda už si ani nedokáže vzpomenout, kolikrát se máma se svým otcem pohádala na nějaké rodinné oslavě, když zase začal vzpomínat na své hrdinské doby, načež ona raději odešla do kuchyně atam vztekle třískala hrnci. Anakonec se postavila do dveří srukama vbok avmetla mu do tváře, že to bylo určitě záslužné chovat se tak nezlomně apřesvědčeně, ale nějak přitom zapomíná, že za to jeho hrdinství neplatil jenom on, ale celá rodina. Jenže ona si takový život rozhodně dobrovolně nevybrala. Aže si po revoluci myslela, že už bude konečně spokojený adá konečně pokoj, ale to ne, děda stejně pořád jezdí na nějaké demonstrace, protože má pocit, že je ta jeho demokracie stále vnějakém ohrožení. Až do Prahy. Navíc po té poslední, na kterou se vydal ipřes nevůli svých dětí asilné nachlazení, skončil vnemocnici stěžkým zápalem plic.

„Čeho jsi tím dosáhl? Řekni mi, čeho jsi tím dosáhl. Kdybychom tě málem násilím neodvezli do nemocnice, tak jsi prostě umřel! Kdy ti konečně dojde, že už na to všechno nemáš věk? Aje ti úplně jedno, že tím tvým pseudohrdinstvím zase trpí celá rodina. Zase aznova! Ty si prostě nikdy nedáš pokoj!“ křičela, až ztoho byla celá červená, pak se rozbrečela autekla za Gazelou do stáje, kam za ní děda nakonec musel jít, aby ji uklidnil.

Co by asi tak řekla, kdybych pro změnu upozornil já ji, že se právě teď chová úplně stejně? Že má úplně stejně tvrdou valašskou palici jako dědeček ataky chce pořád zachraňovat svět. Ikdyž jen před jedním totálně rozmazleným idiotem… Vlastně má máma pravdu– když ten idiot nedostane po držce teď, tak třeba už nikdy.

Zazvoní mobil sneznámým číslem na displeji. „Mami, někdo ti volá.“

Radka vyjde zkoupelny, pomalu se natáhne avezmi si od něj mobil. „Prosím? Ano, to jsem já.“ Aon jen pozoruje, jak máma pomalu rudne azatíná pěst. „Moment,“ řekne přísně anaznačí mu, aby jí podal kuchyňskou židli, na kterou se opatrně posadí, apak se zhluboka nadechne.

To, co jiní lidé vtvém věku, kterým rodiče auto koupit nemůžou, chce se jí zařvat, ale pak se podívá na zaťatou čelist svého muže araději mlčí.