Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Eva Záhrobská

CESTY ZA OCEÁN

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou GRADA
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 9132. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Jazyková úprava Radka Svobodová
Návrh obálky, grafická úprava a sazba TypoText
Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín
První vydání, Praha 2023

© Grada Publishing, a. s., 2023
Text a fotografie © Eva Záhrobská, 2023

ISBN 978-80-271-7122-4 (ePub)
ISBN 978-80-271-7121-7 (pdf)
ISBN 978-80-271-5145-5 (print)

ÚVOD

Kdo navštívil země Latinské Ameriky, ví, že tamní různorodá příroda, milí lidé, vynikající jídlo a pohodová atmosféra vytváří neodolatelnou kombinaci, kterou si člověk hned zamiluje, takže už pak ani jinam cestovat nechce. A kdo to neví, tak se to dozví z našeho příběhu a po přečtení této knihy možná zakoupí letenky do Mexika nebo do Guatemaly. Ti odvážnější třeba rovnou do Nikaraguy.

V roce 2011 jsme s krosnami na zádech projeli veřejnou dopravou 12 zemí. Ukázalo se, že šest měsíců bylo zoufale málo, a proto se teď znovu do jednotlivých zemí vracíme i s dětmi. Když se kluci narodili, myslela jsem, že jsme cestování s batohem pověsili na hřebík a čekají nás „jen“ rodinné dovolené u moře. Ani by mě nenapadlo, že s dětmi zanedlouho budeme cestovat stejně jako dřív. S krosnou na zádech, různými dopravními prostředky a hlavu večer složíme ve stanu na neobvyklých místech. Cestování mají kluci zřejmě v krvi a kromě pár drobných změn prozkoumáváme Latinskou Ameriku dál. Je to až neuvěřitelně snadné.

Hoši jsou čiperní neposedové a cílem našeho snažení je nekazit jim radost ze života a ukázat jim krásy světa. Ať už si tu přečtete cokoli, vězte, že děti milujeme a chceme pro ně to nejlepší. Doufám, že je cestování naučí trpělivosti, nadhledu a do života si ponesou to, že každá situace má řešení a že ke štěstí a spokojenosti člověku stačí málo.

Pokud děti ještě nemáte, nebo je naopak máte dospělé, nemusíte se bát, že byste se na následujících řádcích nedozvěděli nic zajímavého. Stejné cesty jako my s dětmi můžete podniknout bez dětí a nudit se na dětském hřišti nebo na pláži u báboviček z písku rozhodně nebudete. Doufám, že knížka nadchne dobrodruhy k dalším cestám a motivuje k výpravě do džungle ty, kteří zatím neměli odvahu cestovat na vlastní pěst. Není na tom nic složitého. Navíc bych ráda ukázala „bývalým baťůžkářům“, že s dětmi sranda vůbec nekončí – naopak.

CESTOVATELSKÁ SESTAVA

Já, EVA (*1982), jsem vystudovala Mezinárodní obchod na VŠE a pracovala jsem deset let v korporátním bankovnictví. Jelikož mi v našem malém městě byla znalost korporátního bankovnictví pramálo platná, začala jsem radši dovážet barevné zboží z procestovaných zemí pro svůj Latamer.cz. Nejvíc mě baví pozorovat zvířata v džungli a miluju pestré jihoamerické látky.

PETR (*1980) také vystudoval Mezinárodní obchod na VŠE. Od dětství se věnoval alpskému lyžování. Účastnil se zimních olympijských her, mistrovství světa, bodoval ve Světovém poháru a několikrát vyhrál Evropský pohár. Po půlročním cestování si založil vlastní tréninkovou skupinu Záhrobský racing a slaví úspěchy s malými i velkými závodníky. Rád zdolává vrcholky hor a ochutnává místní speciality.

JENDA (*2013) je chytrý a vtipný kluk se zájmem o auta, stroje a techniku, občas trochu svéráz a mrzout. Do cestování se moc nehrne, ale když ho donutíme odtrhnout se od lega a autodráhy, nakonec se mu všude líbí. Zbožňuje adrenalinové zážitky a ničeho kromě očkování se nebojí.

JIŘÍK (*2015) je veselé a nadšené dítko, cestování si užívá. Jako ostatně všechno, co dělá. Je spokojený za každé situace a ze všeho má radost. Zatím. Miluje zvířata, hlavně želvy a opice, a jeho speciální dovedností je usnout na jakémkoli dopravním prostředku.

CESTOVATELSKÉ ZAČÁTKY

Když jsme se s Petrem v roce 2004 seznámili, spojoval nás kromě mnoha dalších věcí také kladný vztah k cestování, výletům, horám a turistice. Petr cestoval několik let každou zimu po lyžařských závodech, já jsem s rodiči hned po revoluci jezdila k moři ve stodvacítce.

Na vysoké škole mě v prváku rodiče vyslali na tři měsíce do Ameriky k dědovým kamarádům z války, díky čemuž jsem se dvěma vetchými stařečky projela Pensylvánii a Floridu.

Ve čtvrťáku v roce 2004 jsem se impulzivně cestou z oběda přihlásila na výměnný pobyt do Mexika. Studiem pracovního práva na Technologickém institutu v Zacatepecu jsem příliš času netrávila. Místo toho jsem poznávala místní lidi, zvyky, přírodní krásy a učila se španělsky při popíjení cuba libre s mou mexickou rodinou. V Mexiku jsem nadobro propadla kouzlu Latinské Ameriky.

Společně jsme pak téměř každý volný víkend jezdili na výlety a naší specialitou se stávaly méně známé turistické cíle, pro které bylo typické překonávání různých terénních překážek (bahno, rákos, skály, ploty) a také „zkratky“, ty přinášely vždycky mnoho nezapomenutelných zážitků. Třeba když jsme se na Barrandově při hledání trilobitů omylem vyloupli na zahradě luxusní vily a plížili jsme se k bráně kolem francouzského okna, za kterým majitelé právě večeřeli. Na dovolenou jsme jezdili po Evropě (Norsko, Skotsko, Itálie, Španělsko), spali jsme v autě nebo v kempech, ale jinak jsme žádné zkušenosti s „baťůžkářstvím“ neměli.

PŮLROČNÍ CESTA STŘEDNÍ AJIŽNÍ AMERIKOU

(13. 7. – 28. 12. 2011)

Nápad na půlroční cestu po Střední aJižní Americe přišel, až když se Petrova závodní kariéra vroce 2010 začala chýlit ke konci aplánovali jsme, co dál. Shodli jsme se, že nebudeme zbytečně utrácet za letenky tam azpátky do jednotlivých zemí aspojíme to vjednu velkou cestu. Nápady aplány, mnohdy přemrštěné amegalomanské, jsou moje doména, Petr je usměrňuje apomáhá realizovat. Vpráci jsem díky skvělému šéfovi dostala neplacené volno, Petr dozávodil, atak nám nic nebránilo uskutečnit cestu snů.

Neměli jsme stakovou cestou žádné zkušenosti, ani kvalitní vybavení. Koupili jsme si pořádné pohorky, objemné batohy, teplé alehké spacáky aspoustu dalších věcí. Samozřejmě jsme se také nechali naočkovat – břišní tyfus, žloutenka typu Aa B (ta se hodí ido tramvaje), vzteklina ado některých zemí byla vté době povinná žlutá zimnice. Je potřeba začít včas, protože mezi očkovacími dávkami jsou poměrně velké rozestupy. Docházeli jsme kmilé paní doktorce, která si oblíbila především Petra. Při první injekci uchopila jeho svalnatou paži aprohlásila: „To se mi to bude píchat!“ Vždycky nás ráda viděla, teda mě pravděpodobně ne, ale díky Petrovým svalům jsme dostali třeba očkovací průkazy zdarma adalší slevy.

Také jsem chtěla zlepšit svoji fyzičku. Za Petrem jakožto profesionálním sportovcem snamakanými lyžařskými stehny, dokonalými břišáky afantastickou kondicí jsem se často vlekla svyplazeným jazykem abyla na pokraji zhroucení. Využila jsem tedy výhody osobního trenéra zdarma apoprosila ho, jestli by se mnou nezahájil profesionální přípravu. Petr znal moje možnosti apřipravil mi pěkný, přiměřený trénink. Ovšem podcenil můj absolutní nedostatek disciplíny, vůle, silný odpor anepřizpůsobivost, sjakou se zřejmě ve sportovním světě ještě nesetkal. Když po mně při prvním kruhovém tréninku chtěl klencáky aangličáky (něco jako dřep, klik, dřep avýskok ato všechno vrychlém sledu), odmítla jsem to stím, že to je ponižující aže to dělat rozhodně nebudu. Moje fyzička tedy zůstala nadále nevalná.

Když si přípravnou fázi zpětně vybavím, řešili jsme atáhli některé věci úplně zbytečně. Cestování po Latinské Americe je velmi jednoduché askoro nic nepotřebujete. Připravovali jsme se snad půl roku. Teď cestujeme se dvěma dětmi na měsíc abalíme večer před odletem. Tolik knašim cestovatelským zkušenostem apřípravě před odjezdem. Nebyli jsme žádní protřelí cestovatelé, ale obyčejní nadšení turisti, kteří vůbec netušili, do čeho se pouští.

Kráter sopky Santa Ana. (Salvador)

Papoušci ara. (Honduras)

Od cesty uběhlo už 12 let, atak si nevybavuji moc detailů. Ani to nebyla taková sranda jako na dalších cestách sdětmi. Tuto cestu tedy vezmeme stručně, doslova letem světem, bude stačit pár nejzajímavějších zážitků. Oněkteré vás ale nemohu připravit.

Naši půlroční cestu jsme započali včervenci 2011 vBuenos Aires, hlavním městě Argentiny, odkud jsme měli na konci prosince izpáteční letenku domů. VArgentině jsme navštívili nádherný Národní park Talampaya sčervenými špičatými skalami afosiliemi pravěkých živočichů. Pak Národní park El Rey, kde jsme podnikli blátivou cestu půjčeným autem přes několik brodů, píchli po cestě do džungle apoprvé viděli opice atukany.

Původní plán jet zjihu na sever vzal záhy za své. Prý zrovna tento rok vJižní Americe panovala nejkrutější zima za posledních 20 let avětšina nádherných míst vBolívii aChile byla nedostupná. Chvíli jsme bezradně seděli nad průvodcem, pak jsme se na sebe podívali ařekli jsme si: „No nic, vezmeme to obráceně. Místo zjihu na sever pojedeme ze severu na jih.“

Nejlevnější letenky byly do Salvadoru zperuánské Limy, kam jsme zArgentiny dojeli přes Chile autobusem. Na hranicích mezi Chile aPeru nás čekala první důkladná kontrola zavazadel. Zastihli nás zcela nepřipravené aneznalé poměrů. Celý autobus se musel vystěhovat, všichni vystoupili ajeden po druhém jsme předložili zavazadlo kdetailní prohlídce. Salám zabalený uponožek nenašli, ale záložní sušené maso na horší časy je vyloženě pobouřilo. Nejdřív tedy nevěděli podle českých popisků, co to je. Pak vygooglili, že to je maso, avypadalo to, že nás snad zavřou. Ten největší drsňák sopatrností technika vjaderné elektrárně otevřel všech 5 pytlíků apostříkal maso fialovým sajrajtem. Jelikož bylo uskladněno vPetrově batohu, byl podroben výslechu azačali sním něco sepisovat. Na mě se tam mezitím culil druhý celník, asi ten „hodný“, tak jsem se chopila příležitosti azačala sním flirtovat. Vté době jsem měla o30 kilo míň abyla jsem docela hezká, takže to mělo smysl apřineslo to kýžený efekt. Teď už bych ho musela spíš uplatit. Naučila jsem ho „Ahoj, jak se máš?“ acelník nakonec mávnul na toho „zlého“, ať se na to vykašle apustí nás dál bez pokuty.

Na malém letišti vSan Salvadoru nás přivítala celnice (žena, nikoli budova) jménem Karla Svenbad, jistě typicky salvadorské jméno. Salvador je nejmenší středoamerický stát, velký asi jako Morava. Leží uTichého oceánu ana jeho území najdete dvacet sopek. Vté době byl proslulý mimořádně vysokou kriminalitou, vsoučasnosti na zlepšení pověsti usilovně pracují avýrazně podporují cestovní ruch. Prý už se tam tolik nevraždí. My jsme sozbrojenými policisty vystoupali kmodrozelenému kráterovému jezírku na vrcholu sopky Santa Ana anavštívili pomalovanou vesničku La Palma.

Pokračovali jsme do Hondurasu, který nás moc nenadchnul. Lidé se nám tu zdáli lehce nepřátelští. Navštívili jsme pro cizince velmi drahé ruiny Copán, kde se nám víc než pyramidy líbili barevní papoušci ara.

Jedním znejvětších honduraských zážitků byla túra vNárodním parku Celaque, kde jsme úplně sami strávili noc ve stanu uprostřed tropického mlžného lesa. Za bubnování deště jsme naslouchali zvukům lesa apřemýšleli, co budeme dělat, až nám do stanu strčí hlavu puma nebo ocelot. Pod vrcholem nejvyšší honduraské hory Cerro Las Minas jsem ráno vprobouzejícím se pralese vyfotila asi svou nejhezčí fotku vživotě – stromové kapradí vranním slunci.

Svítání vmlžném lese na Cerro Las Minas. (Honduras)

Nezapomenutelný byl ioběd po cestě zpět vchatrči uDoni Alejandriny. To si tak jdete lesem, kručí vám vbřiše anajednou se zjeví polorozpadlá chaloupka svratkým stolečkem, křivou lavicí, čtyřmi hubenými psy svypelichaným kožichem plným klíšťat. Zchaloupky se vynoří stará upravená babička, která vám nabídne oběd. Prostře na stůl ubrus, zatopí pod kotlíkem, zchaloupky (nikoli zkomína) se vyvalí kouř aza chvíli už nosí na stůl. Typický honduraský oběd – fazole, vajíčka, sýr, tortilly, avokádo akafe. Zchaloupky postupně vylézali další adalší lidé, kteří se na nás přišli podívat, celkem ještě šest členů rodiny. Starší pán přinesl desky svelkým nápisem „Lidé, kteří zde jedli“, kde měl seznam strávníků od roku 2007. Napočítali jsme jen tři Čechy.

Vhlavním městě Tegucigalpa bylo nebezpečno, rychle jsme zapadli do nejbližšího hotelu nevalného vzhledu. Řekla bych tak minus tři hvězdičky. Překvapilo nás množství zámků na dveřích pokoje, tři řetízky, dvě zašupovací západky adva zámky. Kvečeru jsme si šli koupit jídlo as hrůzou jsme sledovali, jak ivšechny obchůdky jsou vybaveny velkým množstvím zámků azboží se prodává jen přes mříže. Subývajícími paprsky sluníčka mizeli ilidé zulic, až jsme na ulici zůstali úplně sami. Zpostranních uliček se začaly vynořovat skupinky chlapíků ana pick-upech projížděly kolem malé gangy sbaseballovými pálkami. Bleskově jsme zapadli do hotelu azamkli všech sedm zámečků.

VNikaragui nás jednoznačně nejvíc uchvátila sopka Masaya, jedna ztamních nejaktivnějších sopek azároveň jedno zmála míst na světě, kde se můžete podívat zokraje kráteru na žhnoucí lávu uvnitř. Kráter Masaya (635 m n. m.) ajeho dvojče Nindiri vznikly před 2500 lety, mezitím došlo kmnoha erupcím. Původní indiáni věřili, že vkráteru sídlí čarodějnice, avykonávali ujeho okraje rituální obřady. Španělskými dobyvateli byla později sopka přezdívána „Brána do pekla“. Umístili ke kráteru velký kříž, aby ďábla vyhnali. Vnoci láva červenooranžově žhne azáří, až oči přecházejí. Místní nám říkali, že vždycky se chvíli po erupci, kdy sopka chrlí kamení avelké množství plynů, nosí helmy aauta se parkují sklíčky vzapalování zadkem ke kráteru, aby mohli vpřípadě nebezpečí všichni rychle odjet. Ale zhruba do týdne se od toho kvůli velkému množství turistů ustoupí.

Kromě pohledu na lávu nabízí Masaya ještě jednu pozoruhodnost, ato jsou papoušci, kteří hnízdí ve 300 metrů vysokých stěnách kráteru. „Pacifické andulky“ nebo také chocoyos (Aratinga strenua) se přizpůsobily jedovatým výparům avždy ráno avečer je můžete pozorovat ve velkých hejnech, když vylétají za potravou azase se vracejí zpět do hnízda.

Sopka Masaya. (Nikaragua)

Velký samec leguána. (Kostarika)

VNikaragui jsme se ještě zGranady přeplavili na Isla Ometepe, vylezli na sopku Concepción avypravili se do džungle upevnosti El Castillo. Odtud jsme se po řece dostali do Kostariky, kam jsme se původně hodně těšili. Moc nás ale nenadchla az plánovaných tří týdnů se staly pouhé čtyři dny.

Při útěku do Panamy jsme se ještě zastavili vNárodním parku Cahuita. Tam to vypadalo jako na obrázku zkalendáře – pláže saž nechutně bílým pískem, kýčovitě azurovou vodou anaklánějícími se palmami. Ráj na zemi. Prales upláže navíc ukrýval obrovské množství zvířat kpozorování. Lenochodi, tukani, bazilišci, mývalové, nosálové, opice, hadi, na co si vzpomenete.

Mám osm dioptrií, nosím čočky, ale stejně blbě vidím. Ucesty jsem zahlédla zvláštní žlutý lísteček, šla jsem blíž aříkala jsem si: „Co to asi je?“ Vtom mě zastavil pán jdoucí vprotisměru, jestli jsem se nezbláznila, že to je mládě velmi jedovatého křovináře ostnitého. Jak jsem se pak dočetla, zas tak jedovatý není, je neútočný anoční. Asi tam ještě dospával na lístečku. Někdy jsem sama sobě nebezpečná. Kostarika si to unás nakonec natolik vylepšila, že se sem ještě někdy vbudoucnu musíme vypravit.

VPanamě nám hned na začátku učarovala rezervace Humedal de San San Pond Sak. Vrezervaci se nachází velká záchranná stanice mořských želv. Na pláži se těsně po našem příjezdu vylíhly malé želvičky amohli jsme je vypustit do moře. Božínku, já nikdy neviděla nic roztomilejšího, málem jsem se rozpustila blahem. Nepopsatelné, nezapomenutelné, neuvěřitelně krásné. Vobdobí od července do září zde kladou vejce alíhnou se karety pravé akarety obrovské, vdubnu akvětnu karety obecné av březnu kožatky velké.

Želvy vnoci vylezou zmoře na pláž, nakladou 60–80 vajec, hnízdo pořádně zahrabou azase odplavou pryč. Strážci rezervace ráno na rozhrabaných místech hnízda vyberou, přenesou je do oploceného hnízdiště, vejce spočítají azahrabou do označeného hnízda. Zhruba po dvou měsících vypustí malé želvičky.

Národní park Cahuita. (Kostarika)

Mořské želvy to nemají jednoduché, dospělosti se dožije jedna ztisíce. Pytláci vybírají jejich hnízda na pláži avejce prodávají do restaurací. Malé želvičky také často po vylíhnutí něco sežere nebo se dezorientují azabije je slunce ahorko. Větší želvy mohou být loveny pro svůj krunýř, ze želvoviny se ve Střední Americe vyrábí šperky. Případně se želvy zamotají do sítě nebo plastového pytlíku atd.

Další den jsme jeli pozorovat kapustňáky. Kapustňák je veliký mořský savec, dorůstá délky až 4 metrů adosahuje váhy přes půl tuny. Přezdívá se mu také mořská kráva, protože se pase na řasách vmělké vodě. Strážci parku už den předem přichystali udřevěné pozorovatelny banánové listy abanány, aby kapustňáky přilákali. Dojeli jsme tam loďkou a4, slovy ČTYŘI hodiny jsme tam svorně leželi na břiše atiše čekali. Nikdo se nesměl ani hnout. Kapustňáci nikde. Ticho začalo narušovat kručení vbřiše všech zúčastněných. Nakonec jeden kapustňák připlaval, obrovský flek pod vodou si ukousnul kus listu azase zmizel.

Pokračovali jsme na Bocas del Toro. Toto nádherné souostroví objevil vroce 1502 Kryštof Kolumbus, když hledal cestu kPacifiku. Okamžitě se do karibského ráje zamiloval aspoustu míst pojmenoval po sobě. Žijí tu původní indiáni, Číňané avelkou část tvoří černošské obyvatelstvo, jehož předci sem byli přivezeni jako otroci zAfriky vkoloniálním období. Mluví se tu zvláštní řečí – kreolsky nebo směsí angličtiny ašpanělštiny. Celé souostroví má velmi pohodovou aklidnou atmosféru, lidé bydlí vbarevných domečcích na vodě, živí se rybolovem aturismem.

Na Isla Bastimentos jsme podnikli výpravu do nitra ostrova. Vyzvedl nás zamlklý kapitán asvištěli jsme po moři kolem indiánské vesničky kúzkému kanálu. Ten byl obklopen mangrovníky, což jsou stromy svelmi rozvinutým kořenovým systémem. Rostou většinou vmístech, kde se slaná voda mísí se sladkou, achrání pobřeží před přílivovými vlnami, erozí anečistotami. Vmangrovnících žije spousta malých krabíků, ptáků, ajak jsme měli možnost pozorovat, ikajmani.

Vsrdci ostrova Bastimentos. (Panama)

Vystoupili jsme uprostřed džungle apo chvíli prodírání se před námi vyloupla vysloveně rozkošná indiánská chaloupka smladou indiánkou advěma hnědookými ušmudlanými kluky. Táta indián aprůvodce jeskyní vjedné osobě ovšem nebyl doma, prý se za chvíli vrátí. Čekali jsme půlhodinku, nevrátil se. Kapitánovi už to bylo trapné, půjčil si baterky arozhodl se, že výpravu do jeskyně zvládne sám. Vkakaovém háji jsme chvíli pozorovali lenochoda. Víte, že když na lenochoda zapískáte, začne se rozhlížet? Myslí si chudák, že letí dravec.

Došli jsme ke vstupu do jeskyně, což byla černá díra, ze které vytékala menší řeka. Zotvoru vyletěl zmatený netopýr akapitán se začal ošívat. Nejprve jsme se brodili vodou po kotníky acestu nám osvětlovalo sluníčko od vchodu. Pak jsme se brodili vodou po stehna apřed sebe už jsme viděli jen díky slabému svitu baterek. Proti nám létalo čím dál víc netopýrů akapitán byl čím dál bledší abledší. Dvě ze tří baterek přestaly svítit, kapitán už dál nepokračoval avedení výpravy převzal Petr. Vodu už jsme měli po prsa, foťák amobil jsme drželi vplastovém pytlíku nad hlavou. Jeskyně byla neuvěřitelně krásná, všude velké krápníky ana konci tůňka svodopádem, kde jsme se vykoupali. Potom jsme šli zpět za kapitánem. Tomu se viditelně ulevilo, že žijeme, avylezlo zněj, že vjeskyni ještě nikdy nebyl astrašně, ale fakt strašně se bojí netopýrů.

Odvážná výprava do jeskyně. (Panama)

Uindiánky jsme dostali šťávu znoni. Noni vypadá hnusně, taková brambora sbeďary, achutná ještě hnusněji. Takhle nějak si představuju, že by chutnala voda zkýblu po vytření celého domu od půdy až po sklep. Rostlina se jmenuje morinda barvířská (Morinda citrifolia), roste vtropických lesích nebo podél mořského pobřeží. Její plody jsou považovány za všelék, působí blahodárně na imunitní systém, zlepšují paměť, trávení, pročišťují krev aoptimalizují krevní tlak, působí jako antioxidant proti stárnutí, jako mírné antidepresivum apředevším se využívají jako podpůrný prostředek při léčbě rakoviny, prý zabraňují množení rakovinových buněk. To si prostě nemůžete nedat. My si šťávu znoni od té doby kupujeme idoma, akorát není tak silná jako čerstvě vymačkaná vdomečku vdžungli. Jako voda zkýblu ale chutná itak.

Druhým silným panamským zážitkem byl výlet za velrybami. Dva italští kluci nám na Isla Boca Brava nabídli, ať jedeme snimi, že prý svým italským šarmem usmlouvali super cenu. Neměli jsme tušení, že se tam dají velryby pozorovat, amoc jsme tomu nevěřili. Po snídani nás vyzvedl opět velmi mlčenlivý kapitán, prokličkovali jsme ve člunu kolem malých ostrůvků na širé moře. Náhle kapitán ukázal kamsi před sebe, zvolal: „La ballena! (Velryba!)“ amy jsme na obzoru uviděli nezaměnitelný velrybí vodotrysk nad hladinou. Vystřelil tím směrem docela velkou rychlostí. Aco myslíte? Byla tam! Velká velryba. Úplně zblízka. Keporkak dosahuje délky 15 metrů aváží kolem 25 tun, živí se krilem amalými rybkami.

Keporkak vTichém oceánu. (Panama)

Ado třetice všeho panamského… zážitek zNárodního parku Soberanía blízko Panama City. Správce parku nám domluvil odvoz do srdce pralesa, prý tam je krásné místečko na pasece uřeky, kde můžeme stanovat. Vyzvedli nás tři svérázní chlapíci. Obzvláště legrační byl ten nejstarší, který měl pod čepicí nacpanou haldu velkých listů aněco dost usilovně žvýkal. Chlapíci nás dovezli celkem hluboko do pralesa. Místečko bylo přímo ucesty vbahýnku vblízkosti řeky, pravděpodobně plné krokodýlů. Strávili jsme velmi horkou azvláštní noc ve stanu. Zvuky džungle vám nedají spát.

Ráno jsme se vypravili po cestě ještě dál do džungle. Těsně vedle nás vkřoví cosi zachrastilo. Rozhrnula jsem větve atam metr ode mě na keři lezl mravenečník. Pokusil se oúprk, ale na tenké větvi se mu vůbec nedařilo otočit. Srandovně se tam chvíli vpanice motal, až se mu konečně povedlo přelézt na vedlejší strom azmizel kdesi vkorunách. Skepticky jsem prohlásila, že mravenečníka už takhle zblízka asi nikdy neuvidíme. Petr jen suše odvětil: „Tak se podívej doleva.“ Přímo vedle nás, skoro jako kdyby se nám chtěl předvést vplné kráse, se procházel na větvi další, trochu větší asvětlejší mravenečník. Tenhle se vůbec nebál, spokojeně si něco očuchával anikam nespěchal. To byl zážitek, který nás společně svelrybami přesvědčil otom, že naším cestovatelským cílem nebude návštěva památek adobývání vrcholů, ale spíš pozorování zvířat.

Mravenečník mexický. (Panama)

Vylezli jsme ina nejvyšší horu Panamy – sopku Barú astrávili čas vturistickém Boquete, Davidu aPanama City. Odtud jsme přeletěli do Ekvádoru, do světa Jižní Ameriky svysokou nadmořskou výškou aindiánským obyvatelstvem vrozličných kloboučcích.

Otřískaným busem jsme se přesouvali klaguně Quilotoa. Na jedné zastávce do zavazadlového prostoru natlačili dvě bečící ovce. Krosny jsme pak vyndali smradlavé aobalené ovčími bobky. Navíc jsme sovcemi ajejich pasáčkem museli ještě přestoupit na korbu pick-upu, protože řidič autobusu se rozhodl, že ten den už dál nepokračuje. Quilotoa je kráter oprůměru 3,5 km, hluboký asi 650 m. Na dně do kalderového jezera vyvěrají horké prameny. Stanovali jsme dole vkráteru ujezera akolem se pásli oslíci alamy.

Typické parkoviště vSalinas. (Ekvádor)

Kolem Chimboraza jsme vmlze ve výšce přes 4000 metrů n. m. přejeli do vesničky Salinas. Už si nepamatuju, jak jsme na ni přišli, ale byla fascinující. Jméno Salinas dostala vesnice podle toho, že se zde těžila sůl. Vpřilehlém okolí se stále nachází několik solisek av menším množství se tam sůl prodává dodnes. Byla to velmi chudá vesnička do té doby, než se do ní v70. letech přistěhoval italský misionář Antonio Polo. Založil nejrůznější kooperativy při jednotlivých řemeslech avšichni pracovali společně. Někdo zpracovával vlnu, jiný bylinky, mléko, sóju, další vyráběl čokoládu, pletl svetry ačepice atak dále – celkem 24 různých profesí. Ital je naučil vyrábět luxusní švýcarské sýry, jejichž značka Salinerito je známá po celém Ekvádoru. Ukázal jim také, jak péct vynikající pizzu, lepší jsme snad nejedli ani vItálii. Legračně působila iparkoviště před obchody. Unás jsou plná aut, vSalinas tam najdete zaparkované oslíky alamy.

Cestou na ledovec Pastoruri. (Peru)

Pařátek kvečeři. (Peru)

Moc masa na něm nebylo.

VPucallpě jsme si domluvili třídenní výlet do džungle, který jsme si nadělili ksedmému výročí. Po cestě zpět do hotelu jsme se zastavili vmístní zoo. Podobně jako vPanamě si tady sbezpečnostními opatřeními, ploty apříkopy velké starosti nedělají. Ujaguára byla díra vpletivu tak obrovská, že jsem tam bez problémů prostrčila celý foťák. Je jen na vás, co si necháte ukousnout.

Ujaguára vkleci. (Zoo Pucallpa, Peru)

Těžba soli na Salar de Uyuni. (Bolívie)

JÍDLO