Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Rebecca Raisin

Pojízdná čajovna splněných snů

Z anglického originálu Rosie´s Travelling Tea Shop vydaného roku 2019 nakladatelstvím Carina, které je součástí HarperCollinsPublishers,
přeložila Jana Kordíková
Jazyková redakce Michaela Šmejkalová
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Obálka Natálie Pecková
Korektura Sylvie Zbraňková
Odpovědná redaktorka Petra Lásková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 9154. publikaci.
První vydání, Praha 2024
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

First published in Great Britain by HQ, an imprint of HarperCollinsPublishers Ltd. 2019 under the title ROSIE´S TRAVELLING TEA SHOP
Copyright © Rebecca Raisin 2019

Translation © Grada Publishing a.s. 2024, translated under licence from HarperCollinsPublishers Ltd.

Rebecca Raisin asserts the moral right to be acknowledged as the author of this work.

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2024
Translation © Jana Kordíková, 2024
Cover Design by HQ 2021

ISBN 978-80-271-7164-4 (ePub)
ISBN 978-80-271-7163-7 (pdf)
ISBN 978-80-271-5083-0 (print)

Hrdinovi mého vlastního milostného příběhu,

tahle kniha je pro tebe, Ashley.

KAPITOLA PRVNÍ

„Ty prostě vůbec nejsi spontánní, Rosie…“

Určitě jsem špatně slyšela. Když jsem unavená, mozek mi i při největším vypětí úplně nefunguje. Ale teď po dvaceti hodinách na nohou mi ta slova splývají a vůbec se mi nedaří rozluštit, co tím naznačuje.

Je sobota, 2. února, těsně po druhé hodině ranní, takže mi je oficiálně dvaatřicet. Za normálních okolností bych měla dávno spát, ale já se zdržela v práci, protože jsem se rozhodla, a to zcela spontánně, upéct dort se slaným karamelem, abych si ho pak mohla dát spolu s Callumem, doufala jsem totiž, že tentokrát na moje narozeniny nezapomene.

Nikdy si moc nepotrpěl na detaily, v tom jsme byli naprostý opak, tak si to snažím nebrat osobně, trochu ale doufám, že tohle je jenom předehra báječné narozeninové oslavy, a ne první známky hádky.

„Promiň, Callume, co jsi to říkal?“ snažím se ze všech sil mluvit vesele a s předstíranou energií piju laciné červené víno, které jsem objevila v zadní části skříně, poté co mi Callum oznámil, že by si rád promluvil. Nenápadně se dívám na stolek vedle sebe, jestli se tam neobjevil hezky zabalený dárek, ale bohužel na něm nic nestojí, až na sloupeček starých kuchařek. Vždyť přece žádné dárky nepotřebuju, ne? Láska se dá prokázat i jinými způsoby, možná mi ráno připraví úžasnou snídani do postele…

Zavírají se mi oči. Už je dávno po půlnoci, bolí mě nohy a jsem k smrti utahaná. Svůdným hláskem mě láká měkounká postel. Pojď ke mně a prospi se, Rosie! volá. V bdělém a příčetném stavu mě nedokáže udržet ani myšlenka na kousek náramně chutného narozeninového dortu. Dobře ale vím, že se musím soustředit, protože Callum mi chce něco říct…

„Ty spíš?“ Jeho kňourání mě probere k životu. „Rosie, prosím, nekomplikuj to víc, než je nutné,“ prohlásí, jako bych snad tu únavu úmyslně předstírala.

Co nemám komplikovat – co mi uniklo? Zavrtím hlavou a doufám, že se mi rozsvítí. „Jak nejsem spontánní? Co tím vůbec myslíš!“ Možná je nervózní, protože se mi chystá ukázat dvě letenky na Bahamy. Všechno nejlepší, Rosie, běž si rychle sbalit!

Vypustí ze sebe dlouhý a unavený povzdech, jako bych měla dlouhé vedení, a mě najednou zarazí, že na mě v tuhle pokročilou hodinu mluví v hádankách. Vždyť já už za pět hodin musím vyrazit na nákup ryb.

„Koukni…“ Pročísne si rukou řídnoucí zrzavé vlasy. „Asi nám je oběma jasné, že je po všem, ne?“

„Po všem?“ Spadne mi brada. Na jak dlouho jsem si to zdřímla? „Cože… s námi?“ Kvůli mé nevěřícnosti atmosféra zhoustne. Tohle tedy oslavu narozenin nepřipomíná ani přibližně.

„Jo, s námi,“ potvrdí a odvrátí oči.

„Je po všem, protože nejsem…,“ prsty ve vzduchu naznačím uvozovky, „dost spontánní?“ On snad do sebe nalil mé tajné zásoby sherry na vaření?

Manžel se na mě dál odmítá podívat.

„Jsi moc usedlá. Dny si plánuješ s vojenskou přesností – od chvíle, kdy se probudíš, až do okamžiku, kdy si jdeš lehnout. Všechno má přidělené časové okno. Nezbývá ti vůbec žádný prostor pro zábavu a bezstarostnost, natož pak abychom spolu spali v den, kdy to nemáš naplánované.“

Možná jsem plánovačka, ale vzhledem k tomu, že pracuju jako zástupkyně šéfkuchaře v uznávané londýnské restauraci Époque oceněné michelinskou hvězdou, to ani jinak nejde. A jemu by to mělo být jasné, protože zastává stejnou pozici v jiné restauraci (která bohužel žádnou michelinskou hvězdu nemá). Kdybych náš společný čas neplánovala, tak bychom se vůbec neviděli! A nezvládla bych udělat všechno to, co je každý den potřeba udělat. Obrovský stres je dost mírné vyjádření.

„Já… já…!“ Netuším, co na to říct.

„Vidíš?“ Zpraží mě pohledem, jako bych byla vzpurné dítě. „Vždyť tobě je to úplně jedno! Víc emocí by snad projevila pokojová kytka! Občas jsi fakt jak leklá ryba, Rosie.“

Po tom obvinění sebou škubnu, jako by mi dal políček. „To bylo dost drsné, Callume. Jak mi můžeš něco takového říct?“ Musím upřímně uznat, že na veřejné projevy emocí si opravdu nepotrpím. Když chci člověku vyjádřit lásku, udělám to talířem jídla, na jehož přípravě si dám dost záležet. Já se totiž vyjadřuju přes vaření.

Pak mi to najednou dojde. „Máš někoho jiného.“

Má dost slušnosti na to, aby zčervenal.

Sevře mě pocit naprostého zoufalství a zvedne se mi žaludek. Jak mohl?

„No?“ naléhám na něj znovu. Když už mě tu ostřeluje pravdou zleva, zprava i zprostředka, tak by měl mít dost slušnosti na to, aby se přiznal, že na našem… rozchodu má svůj podíl. Srdce mi úplně drtí pocit křivdy. Doufám, že spím a jenom se mi to zdá.

„No, mám, ale to přece není nic divného, ne? Vždyť jsme jako dvě lodi, co se v noci míjejí. Kdybys byla víc…“

„Neodvažuj se říkat spontánní.“

„… kdybys nebyla tak upjatá.“ Přiměje se k úsměvu. Úsměvu. Znám vůbec toho chlapa, kterému nedělá problém mi takhle dupat po srdci?

Neochotně pokračuje, obličej mu zrudne rozpaky. „Jde o to… jsi tak předvídatelná, Rosie. V tvojí budoucnosti, tedy vlastně v naší budoucnosti není žádné překvapení, protože ji máš naplánovanou na mikrosekundy! Nadosmrti budeš dělat zástupkyni šéfkuchaře, každý den si budeš od rána do večera plánovat. Od všech si budeš udržovat odstup. A i když od tebe odejdu, nic na svém životě nezměníš.“ Potřese hlavou, jako bych ho zklamala, ale zjihne mu hlas. „Mrzí mě to, Rosie. Opravdu, úplně to mám před očima – nikdy se nevdáš a vypěstuješ si tu nejúspornější bylinkovou zahrádku na téhle straně Temže. Ale nepřeju ti to. Opravdu doufám, že si najdeš někoho, kdo tě rozpálí. Ale já to nejsem, Rosie.“

Co to jako má být? Takže on mi dává kopačky, a ještě mi tu plánuje staropanenskou budoucnost, kde mi společnost bude dělat jenom estragon? Tak to ani náhodou! Sice už jsem nespala celou věčnost, ale hlupáka ze mě nikdo dělat nebude. Láska, kterou k němu cítím, mi projede celým tělem, ovšem pak si vzpomenu na tu druhou ženu, což mě v mém odhodlání ještě posílí.

Vzdychne a vrhne po mně soucitný úsměv. „Nerad to říkám, Rosie, ale začínáš být jako tvůj táta. Nechceš opustit…“

„Vypadni,“ řeknu mu. Už ho nechci ani vidět.

„Cože?“

Tak leklá ryba, jo? „VEN!“ Zmůžu se na ten nejhlasitější křik, jakého jsem schopná.

„Já si myslel, že se nejdřív dohodneme, jak si rozdělíme majetek.“

„Vypadni, Callume, myslím to vážně.“ Neudělám mu tu radost, že bych se od něj nechala zadupat hluboko do země jen proto, že si myslí, že může.

„Dobře, ale tenhle byt si nechám já, ty si můžeš…“

„HNED!“ Ještě silnějším řevem překvapím i samu sebe. Když mě chceš vidět pořádně rozpálenou… „VYPADNI!“

Vyskočí z pohovky a pospíchá na chodbu, kde zahlédnu malou tašku, kterou si tam připravil, protože výsledek našeho „rozhovoru“ znal už dávno předtím. Naposledy se na mě provinile ohlédne a pak za sebou práskne dveřmi. A najednou je pryč.

Jako by nebylo nic těžkého mě opustit.

Lehnu si na pohovku, přitisknu si polštář k hrudníku a čekám, až se ta bolest o něco zmírní. Jak se to mohlo takhle pokazit? V jeho životě se objevil někdo jiný. Kde vůbec našel čas si s někým něco začít?

Jasně, já nikam moc nechodím, jenom pracovně, ale to je proto, že na to nemám čas. Rozhodně nejsem jako otec! Ne, Callum tenhle argument použil jen proto, že dobře ví, jak jsem na tohle srovnání citlivá.

Jed z jeho slov se mi šíří po duši a dostavují se pochyby. Opravdu nejsem dost spontánní a jsem příliš předvídatelná?

Musím uznat, že mám pocit, že stojím na místě, do všeho v životě se mi vkrádá nuda, a to včetně mého jídelního lístku. Jeden den splývá s druhým bez viditelných změn, možná až na denní menu. Jasně, moje kariéra se vyvíjí pozitivně, ale poslední dobou jako bych ztrácela nadšení. Už jsem pinzetou ozdobila výhonky mikrozeleniny tolik jídla, že toho mám až do konce života dost. Nebo servírování miniaturních porcí za maximalistické ceny. Či neustálých hádek v kuchyni. Hluku, vzteku a zákeřných útoků. Že nikdy nevidím modré nebe ani západ slunce. Že se v rozumnou dobu nemůžu posadit vedle manžela na pohovku a hned neusnout.

Je to moje chyba? Opravdu jsem jako leklá ryba? Vyhovuje mi pravidelný rozvrh a řád, díky čemuž mám pocit, že dobře znám své místo ve světě. Všechno mám pod kontrolou a dokonale uspořádané. V mém životě nemá místo nepořádek, zmatek a chaos, žádná jeho část se mi nikdy nevymkne kontrole. Tahle potřeba neustále vše řídit je následek mého dětství. Opravdu jí teď padne za oběť moje manželství?

Vždyť mi slíbil, že mě bude milovat v dobrém i ve zlém.

To mám doufat, že přijde k rozumu, nebo snad žadonit, aby se ke mně vrátil?

S povzdechem si dám ruku na srdce a snažím se tu bolest zmírnit. Už nikdy mu nebudu důvěřovat. Odjakživa si potrpím na pravidla, a když mě někdo podvádí… tak mu to prostě nemůžu odpustit.

Ale vždyť jsme přece měli naplánovaný celý život, zatraceně. Naše první dítě jsme chtěli počít v roce 2021, druhé pak roku 2023. A on si teď klidně takhle odejde! Copak nechápe, že jsem byla ochotná se pro naši budoucí úžasnou rodinu vzdát kariéry? Kariéry, na kterou jsem se tak nadřela? A udělala bych to moc ráda!

A teď přijde s tímhle?

V gastrosvětě se drby budou šířit jako požár ve stepi. Moje jméno bude zaznívat v souvislosti se skandálem, za který vůbec nemůžu. Trvalo mi patnáct let, než jsem se vypracovala na svou pozici, musela jsem kvůli tomu obětovat spoustu věcí, mimo jiné společenský život, volný čas a skutečná přátelství. Ale to všechno bylo součástí všeobecného obrazu, tapiserie utvářející celý náš život.

Když na to všechno myslím, rozbolí mě z toho hlava.

Nejradši bych se rozplakala, naříkala a trápila se kvůli té druhé ženské nebo se zvedla z pohovky a ten s láskou upečený dort hodila na zeď, případně ho s uslzeným obličejem celý snědla, zkrátka předvedla nějakou dramatickou scénu jako z filmu – ale neudělám to. Místo toho tvrdě usnu a vzbudím se, až když mi ráno začne neskutečně brzy pípat budík. Zároveň mi začne být jasné, že prostě musím odjet z Londýna. Ve dvaatřiceti by mohlo přijít mé znovuzrození, ne?

Že nejsem dost spontánní? Že jsem leklá ryba? Stará panna? Jako můj otec?

Já ti ještě ukážu.

KAPITOLA DRUHÁ

Na tržišti v Billingsgateu se slaná vůně mořských plodů téměř vytrácí. Pospíchám do rybárny, rychle odříkám svou objednávku a obvyklému nezávaznému hovoru se raději vyhnu. John, který prodává ty nejčerstvější mořské produkty na téhle straně od Cornwallu, si mého rozrušení všimne.

„Co se děje, Rosie? Dneska jsi nějak jiná.“ Přeměří si mě od hlavy k patě, jako by se snažil odhalit, co se se mnou děje.

„Ale,“ říkám a v hlavě mi víří myšlenky, „ráno jsem nestihla čaj.“ To je moje další velká láska. Výroba čajových směsí pro nejrůznější situace a nálady. Na probuzení. Na uklidnění. A na všechno mezitím. Aspoň mám záložní plán – kdybych někdy odešla z práce, mohla bych prodávat čaj!

John nakloní hlavu na stranu. „Nezdá se, že bys ho potřebovala, Rosie. Vypadáš plná života.“ Pokrčí rameny. „Což se o tomhle chlapíkovi říct nedá.“ Ukáže na mrtvého platýse, který na mě zírá zakalenýma očima. Pak ze sebe John vydá své charakteristické zahýkání a já sebou lehce trhnu, že mě taky přirovnává k leklé rybě. Moji objednávku zabalí a slíbí mi, že ji na ledu co nejrychleji dopraví do Époque.

Opravdu vypadám plná života?

Když mířím k řezníkovi, abych mu potvrdila objednávku na tento týden, tak mi to náhle dojde. Neměla bych být celá opuchlá, mít zarudlé oči a bolavou hlavu, protože jsem se celou noc převracela v posteli? Ale místo toho mnou proudí nezkrotná energie, protože mi dochází, že se chystám udělat něco, co se mi vůbec nepodobá, cosi troufalého a naprosto nečekaného – sice si ještě nejsem jistá, co přesně to bude, ale náhle zatoužím po obrovské změně. Jejda.

Vždyť já jsem přece předvídatelná Rosie. Žádné změny prostě nedělám.

Ale teď světu dokážu, že to není tak úplně pravda. Že rozhodně nepřešlapuju na místě. Překvapím dokonce i Calluma tím, že udělám přesný opak toho, co čeká. Ale musím jednat rychle, protože jinak se k tomu nikdy neodhodlám.

Předvídatelnost má i své nevýhody a je načase, abych vše trochu rozpohybovala. Rovnýma nohama skočila do nové skutečnosti.

Zatím však ještě netuším, jaká přesně bude.

Když pomyslím na svého kdysi tak báječného, milujícího rusovlasého manžela, sevře se mi hrudník. Ty myšlenky co možná nejrychleji vyženu z hlavy. Jdu dál, v hlavě si opakuju mantru: nesmíš se zhroutit, drž se a slibuju si, že až budu sama, budu si naříkat, co hrdlo ráčí.

Zajdu k řezníkovi na boroughském trhu, pak ještě do francouzské pekárny a nakonec i k našemu dodavateli čerstvé zeleniny, čímž vyřídím všechny pochůzky a můžu se pustit do přípravy obědů.

Když dorazím do restaurace Époque, najdu naši provozní, jak je zabraná do jakýchsi čísel a před sebou má postavený nedotčený hrnek horkého espressa. Sally mám ráda odjakživa – je to hubatá a veselá dívka z Glasgow, která kouří jako tovární komín, ale svou práci odvádí přímo skvěle.

„Dáš si kafe?“ zeptá se nepřítomně a listuje papíry.

„Jo. Chci si promluvit,“ oznámím jí, odložím si tašku na lavici a posadím se k ní ke stolu.

„To zní dost zlověstně.“ Rychle se na mě podívá, pak odběhne ke kávovaru, který jí prská a syčí pod rukama.

Rozbolí mě z toho hlava. Nedělám náhodou velkou chybu? Vždyť po změně toužím už tak dlouho. Jenomže teď jde dost těžko poznat, jestli si náhodou jenom něco nenalhávám. Callum mě přiměl k akci, ale není to ode mě nic nerozvážného, nebo snad ano?

Uvnitř mě sice nahlodávají pochybnosti, ale navenek si zachovávám klid a působím vyrovnaně. Rozvážu si šátek a rozhlížím se po restauraci. Do přední části podniku se moc často nedostanu. Když jsem v Époque začínala, byla zařízená v secesním stylu, ale od té doby prošla řadou rekonstrukcí a teď se honosí industriálním stylem. Každý úspěšný londýnský podnik musí držet krok s dobou, aby dál byl „in“ a nezačal být „out“.

A pro kuchyň platí to samé. Pořád musím být ve střehu a vyhlížet další novou gastronomickou senzaci. Jídla, která hostům vyrazí dech, zajistí nám skvělé recenze a rezervace na příštího půl roku.

Vyzkoušela jsem všechno, co snad existuje: molekulární gastronomii, smyslovou gastronomii, multisenzoriální gastronomii. Sice to všechno vypadá velmi působivě a nasytí se tím mysl, tělo i duše, ale čas od času mám spíš chuť připravit hrnec sytého jídla pro zlepšení nálady, bez žádných zbytečných ozdob. Věnovat se poctivým a v tom nejlepším smyslu obyčejným jídlům, která člověku zaplní břicho a zahřejí u srdce. Ovšem to se v michelinské restauraci jako Époque nikdy nestane.

Sally se vrátí a postaví vedle mě malý hrnek. „Tak sem s tím,“ prohlásí a přejede mě pohledem od hlavy k patě. Já tenhle její naprosto přímý styl jednání zbožňuju. Nehraje si se slovíčky a člověk pokaždé ví, jak na tom je. Když se k ní chováte dobře, máte kamarádku až do konce života, pokud ji ale nějak naštvete, můžete zapomenout na to, že byste si v Londýně někdy našli v práci v oboru. Sally už v něm totiž pracuje neskutečně dlouho, proto se zná se všemi, co něco znamenají. Vycházíme spolu dobře, protože mě bere takovou, jaká jsem, jako gastrofanatičku. Navíc jí chutná moje nadvakrát pečené sýrové suflé.

„Chtěla bych dát výpověď,“ prohlásím a sebevědomí, které se mi ozývá v hlase, překvapí i mě samotnou. S takovýmhle tónem bych sama sobě dokázala nalhat, že vím, co dělám! Protože co to sakra vlastně dělám?

Dávám výpověď?

Doufám, že se mi co možná nejrychleji s ústy sladí i mozek.

Sally našpulí rty a přikývne. „A nemyslíš si, že je to jen přehnaná reakce na to, co ti provedl ten strašnej chlápek, kterého sis vzala za manžela?“

„Takže už jsi o tom slyšela?“ Tohle je rekord i na poměry londýnského gastropodniku.

Neutrálně pokrčí rameny a snaží se to nějak odlehčit. „Víš, jak to chodí. Něco se o něm šuškalo, ale já nikdy neměla žádné důkazy, tak jsem radši nic neříkala.“

Jak dlouho už ten poměr asi trvá? To si užívají žhavý, vášnivý a neplánovaný sex, zatímco já dřu v práci? Srdce se mi bolestivě rozbuší v hrudníku, jako by se připravovalo na útok. Já se však přesvědčuju, abych se tomu nepoddávala. On si přece nic takového nezaslouží. Ta krysa. Čuně. Neschopnej podvodník. Jenomže to tak hrozně bolí.

„Tak kdo je to?“ Nerada se na to ptám, zároveň ale potřebuju zjistit, kým mě nahradil.

Sally si z kabelky vytáhne cigaretu a zapálí si, i když je restaurace přísně nekuřácká a je v ní tolik požárních hlásičů, že když začnou houkat, dorazí sem snad polovina londýnských hasičů.

Když mi neodpoví, dál na ni naléhám. „Můžeš mi to říct, Sally, fakt.“

Ona rozzlobeně mlaskne a pokračuje: „Nejradši bych mu zakroutila tím jeho hubeným krkem! Vždyť ten chlap už ti provedl tolik sviňáren.“

Nerada se vracím do minulosti. K čemu by to bylo? Sally si na Calluma nikdy úplně nepotrpěla, protože se domnívá, že se jenom přiživuje na mém úspěchu. A nějaký čas to tak opravdu bylo. A jednou, ještě před svatbou, se mi tak trochu snažil ukrást moje místo, což mu Sally nikdy nezapomněla. Já až do tohoto okamžiku ano. Očividně jsem se při výběru manžela řídila chybným úsudkem. Ale tenkrát jsem se na něj dívala zamilovanýma očima a svět byl procházka růžovou zahradou.

„Tak kdo je to?“ pobízím ji.

„Khloe,“ oznámí mi a neochotně si vzdychne.

Potřesu hlavou. „Proč je to pokaždé řadová kuchařka? To je takové klišé. A navíc Khloe, která se píše s K, proboha.“ Tu mrchu s exotickýma očima jsem potkala na jedné oborové akci, kde se mi skutečně představila jako „Khloe, co se píše s K“. Kdo něco takového dělá? Kardashianky a zlodějky manželů.

Což znamená, že Khloe pracovala pod ním – a to doslova i obrazně. Ta myšlenka mi v ústech nechává pachuť, tak se napiju hořké kávy, abych ji spláchla.

Sally se ke mně nakloní a prohlíží si mě, jako by čekala, jestli se rozpláču, uroním aspoň jednu slzu, zachvěje se mi spodní ret, jestli nějak, jakkoli, dám najevo, že nejsem robot, ale já použiju veškerou svou vůli, abych si zachovala klid, a pořád se přesvědčuju, že on si přece žádnou hysterii nezaslouží. Vždyť jsem přece profesionálka, rozhodně se v práci nerozbrečím. A právě tohle sebeovládání způsobuje, že si o mně lidi myslí, že jsem odtažitá, tvrdá, podivínská, přitom pro mě ve skutečnosti platí pravý opak a dělám to kvůli své ochraně.

Uvnitř se mi svírá a kroutí srdce, ta strašlivá bolest snad nikdy nepomine. Scvrkne se mi srdce jednou provždy a opravdu se ze mě stane osamělá stará panna? Nebo to snad vyřeším nějakým náhodným sexem? Ne, chtíč mi rozhodně nepomůže, jenom láska.

Když se dozvím o Khloe, jenom to posílí moje odhodlání, Londýn je pro mě momentálně příliš toxický. Musím mezi sebou a velkoměstem, které jsem tak dlouho milovala, vytvořit dostatečný odstup.

Sally mě láskyplně pohladí po paži. „Všechny ty řeči utichnou. Musíš se soustředit, usilovně pracovat a tu bouři nějak přečkat. Nesmíš se kvůli tomu zmetkovi vzdát kariéry. Prosím. Nadřela ses mnohem víc než kdokoli jiný, koho znám. Tak to teď nesmíš promarnit.“

Dopřeju si chvilku, abych nějak rozluštila své emoce. Nakonec prohlásím: „Nejde jen o něj, Sally, ale o mnohem víc. Už nějakou dobu ve mně hlodá pocit, že mi život protéká mezi prsty. Makám tady od sedmnácti. A teď jsem v nejlepší životní fázi, a když se nerozhlédnu kolem sebe, tak mi to uteče. To, co mi provedl Callum, všechno možná urychlilo, ale není to jediný důvod. Přísahám, že to rozhodnutí není neuvážené a nedělám ho jenom kvůli němu.“ Když mi ta slova vyklouznou z úst, cítím, že jsou pravdivá. Už opravdu dlouho nejsem šťastná, ale přičítala jsem to přepracování, životní únavě, všední monotónnosti.

„Chápu. Ale dodržíš čtyřtýdenní výpovědní lhůtu, že jo?“

Přikývnu.

„A využij ten čas k tomu, aby sis to všechno zvážila. Důkladně se nad tím zamyslela. Zatím za tebe nebudu hledat náhradu, Jacques to měsíc vydrží, dokud se definitivně nerozhodneš.“

Náš slavný šéfkuchař Jacques nebude rád, že musí čekat, až se uráčím vyslovit. Spolupráce s ním vůbec není příjemná. Vlastně dělám práci za něj, zatímco on se naparuje v lokále, pak se vrátí do kuchyně, začne štěkat rozkazy a nadávat. Když jeho hvězdná sláva sílila, já stoupala v jeho stínu a vzájemně jsme se neochotně respektovali. Sice má ego velikosti Titaniku, ale zároveň mě nechává sestavovat jídelníček a v kuchyni mám naprostou svobodu, a on si za to jen přisuzuje zásluhy.

„Díky, Sally, jsem ti za to moc vděčná. Ale jsem si poměrně jistá, že klidně můžeš začít s pohovory.“ Nemá cenu nic předstírat. Bez zástupce šéfkuchaře se kuchyně neobejde, a i když si na Jacquese úplně nepotrpím, ostatní zaměstnance mám ráda, tak bych jim svým odchodem nerada zkomplikovala život.

Poté, co mě Sally pevně obejme, od ní odejdu a zamířím do kuchyně, abych tam roznesla čerstvé suroviny, připravila denní nabídku a doufala, že se mě ostatní personál nebude všetečně vyptávat. I když jim určitě hned po probuzení o mně a Callumovi přišly šťavnaté esemesky.

Tak už to na gastroscéně chodí.

KAPITOLA TŘETÍ

Po podivně klidné nedělní směně jsem doma dřív než obyčejně. Proto mám dost času babrat se vtom, jestli mě náhodou neopustil zdravý rozum. Kdo zpráce odchází takhle narychlo?

Na telefon mi neustále přicházejí zprávy stylu:

Zlato, že to ten hajzl neudělal? Ozvi se. Kimmy

Lámu si hlavu, kdo může být Kimmy, ale nikdo mě nenapadá. Potom se mi ozve Leroy, okterém si matně vybavuju, že pracuje sCallumem.

Takže ty odcházíš? Jestli jo, mohla by ses za mě přimluvit uJacquese?

Zbytek se nese vpodobném duchu alidé chtějí získat nějaké interní informace. Nikdo se nenabídne, že by se mnou zapil můj zármutek nebo mi přinesl dort, abych ho zajedla. Avzhledem ktomu, že to všechno jsou kuchaři, se mě to dotýká.

Buď se zajímají odrby, nebo omoje místo. Supi.

Moc se vtom nebabrám– jen asi každou hodinu. Ale jestli jsem vněčem dobrá, tak vplánování. Nové životní cesty a scénáře, co dělat, anaopak nedělat, atak podobně. Sepíšu si několik variant, akdyž si představuju snad tu nejhorší, uvědomím si, že poprvé vživotě absolutně netuším, co dělat nebo kam se po ukončení výpovědní lhůty vrtnout.

Ta myšlenka je naprosto děsivá. Ale také vjistém smyslu osvobozující.

Místo zástupce šéfkuchaře vÉpoque totiž lidé opouštějí jen, když se přižení do královské rodiny nebo vyhrají vloterii, aproto si tuhle představu takhle užívám. Vůbec nikdo, ato včetně mého manžela (nebo už mu mám říkat bývalého manžela?), nečeká, že něco takového udělám.

V kuchyni se proslýchá, že budu pracovat ještě víc av té bláznivé posedlosti se od sporáku neodtrhnu. Že budu dělat za tři lidi, aaž se ze mě stane osamělá stařena, tak mě zkuchyně za mého zuřivého odporu vynesou. Což se asi dalo čekat.

Víno mi pomáhá si trochu pročistit hlavu, piju pomalu, užívám si lahodný shiraz, který mi Sally vrazila do ruky na konci směny se slovy: Zítra si užij den volna, ale všechno si promysli…

Protože se lahev nějak záhadně vyprázdní, otevřu si jedno ze svých laciných vín aprocházím si na internetu nejrůznější blogy. Doufám, že mě díky tomu něco napadne azískám na věc náhled znové perspektivy. Vybírám si povzbudivé blogy na téma životní změny aplynutí sproudem života.

Zatímco upíjím víno, pročtu si neskutečnou spoustu příběhů opřerodu ao tom, jak lidé dali všechno všanc. Orodinách, které vzaly děti ze školy, aby mohly cestovat. Onezadaných ženách (mezi něž už taky patřím!), které zahodily měchačky, přebraly otěže svého života azačaly se řídit vlastními pravidly. Olidech, již provozovali pojízdná občerstvení. Keramické dílny vkaravanech. Hudebnících hrajících ze svých pojízdných příbytků. Řemeslnících, kteří vyrábějí šperky umoře, akdyž své zboží prodají, vydávají se dál za sluncem. Kroutím hlavou. Na světě jsou úplné zástupy lidí, co si život vychutnávají plnými doušky…

Mohla bych knim patřit ijá? Asi ne.

Ale mohla bych se přece podívat, kolik různé obytné vozy stojí, ne? Za kouknutí nic nedám anic nekupuju. Ai kdybych snad sebrala odvahu arozhodla se pro naprosto odlišný životní styl, musela bych nejdřív strávit měsíce průzkumem, jestli by to vůbec šlo. Amusím přece brát vúvahu isvůj byt. Majetek. Peníze. Takže zkrátka zůstávám uvězněná tady. Uvědomím si, že my lidé máme sklony ktomu budovat si životy, které nás pak vsobě vězní. Loknu si vína apřemýšlím, jak se asi vymotám ztoho zmatku, ve kterém jsem se ocitla…

Druhý den se probudím spříšernou kocovinou. Bušení vhlavě se podobá bzučení zvonku udveří. Můj jediný den volna ažádostivě očekávaný dlouhý spánek přišly vniveč. Kvůli nadměrné konzumaci vína atomu člověku, který se mě neostýchá přijít navštívit, podívám se na hodiny, před osmou ráno. To by přece měl být trestný čin. Vduchu se proklínám, že jsem nalačno vypila tolik červeného vína. Ale já zkrátka neumím vařit jen pro jednoho.

Bzučení pokračuje amně to najednou dojde. To je přece Callum, který přišel krozumu auvědomil si, jak moc se předtím zmýlil. Nasadí svůj provinilý úsměv, při kterém ukáže mezeru mezi zuby, apřerostlé zrzavé vlasy mu budou zplihle viset přes oko, aby svůj omyl nějak zakryl. Ajá mu sradostí řeknu, že se může pěkně zase otočit ajít tam, odkud přišel!

Vyskočím zpostele azačne se mi točit hlava. Proboha živého, kolik jsem toho vnoci vypila? Neříkejte mi, že budu jeden ztěch ubožáků, co se rozhodnou upít ksmrti aprázdné lahve od vína používat jako mikrofon při neplánovaném pěveckém vystoupení. Pak se mi vybaví matná vzpomínka– opravdu jsem vnoci zpívala karaoke anatřásala se před zrcadlem? Ikdyž mě ta představa dost vyvede zmíry, bzučení zvonku je natolik nesnesitelné, že radši rychle pospíchám otevřít.

S rukou na zdi naberu rovnováhu alituju, že jsem si předtím nestihla vyčistit zuby anemám po ruce nějaké prášky na bolest. Blé. Rychle si prohrábnu vlasy rozcuchané zpostele as úšklebkem otevřu.

Ale Callum to není.

A já si najednou uvědomím, že jsem bez podprsenky, mám na sobě těsné tílko astaré Callumovy tepláky, které jsou mi tak velké, až mi skoro padají. Ato rozhodně není vhodné oblečení. Sširokým úsměvem, kterým se snažím zakrýt rozpaky, se zoufale chytnu věšáku po své pravici apřemýšlím, kdo by ten cizí muž mohl být. Když prsty konečně nahmatám bundu, rychle si ji obléknu.

„Omlouvám se,“ prohlásím. „Nikoho jsem nečekala.“

V obličeji postaršího muže se objeví zmatený výraz. Má na sobě obnošený kabát, džíny alaskavě se na mě usmívá. Nevypadá jako Londýňan– na to má moc měkký apřátelský výraz apříliš upřímný obličej, takže připomíná laskavého prarodiče. „No,“ prohlásí apoškrábe se na krku. „Vždyť jste přece říkala, že když sem dorazím brzy, tak jste ochotná si připlatit.“

Ježíšikriste! Že si připlatím? To má být nějaký gigolo? Na to mi připadá až moc starý. Ne že bych spodobnými službami měla nějaké zkušenosti, ale itak. To jsem se včera opila tak moc, že jsem se svou situaci rozhodla řešit takhle? Mně snad začíná přeskakovat!

„Omlouvám se, měla jsem dost náročný den…“ Kruci, vždyť je teprve osm. „Teda vlastně noc…“ hlasitě zakašlu, „jako tu včerejší.“ Radši už zmlkni!

Přikývne, ale vočích se mu objeví ustaraný výraz. „Tak, chcete se na ni zajít podívat?“

Zaplaví mě úleva. Na ni? Já si koupila štěně? Nebo něco ještě lepšího– desetiletou záchranářskou fenku, která po letech vútulku potřebuje trochu lásky? Takže dítě vroce 2021 si můžu škrtnout, adoptovala jsem si chlupáče, který se ke mně bude tulit mnohem lépe, než to kdy dokázal Callum. To dává smysl. Na světě je spousta zvířat, která čekají na adopci, ajá se vduchu poplácám po zádech, že mě tohle napadlo.

„Jo, jasně,“ odpovím azapnu si bundu. Druhou rukou si přidržuju příliš volné kalhoty. Poznámka pro příště: vobdobích prudkých životních změn zásadně nos vlastní pyžamo.

Klopýtám za ním ze schodů apředstavuju si, jak dokonalý bude můj zvířecí společník. Může mě vnoci hřát, stane se mým nejlepším kamarádem, nejvěrnějším…

„Tak tady je.“ Ukáže, ale na mě nic nevyskočí. Výhled mi totiž zakrývá velká fuchsiová dodávka parkující uokraje silnice. Zkoumám zaparkovaná auta, jestli vnich neuvidím zvířecí hlavu, vlhký čenich, od kterého se bude mlžit okénko, ale žádného živočicha nemůžu najít.

A právě když se ho na to chystám zeptat, předá mi klíčky. „Platba kreditní kartou bez problémů prošla, takže už je jenom vaše. Všechno vám ukážu.“

Kreditní kartou?

Cože?

Co jsem to jenom udělala?

Ten podvodník azloděj mých peněz otevře růžový karavan aukáže mi velmi útulný obytný prostor smalou kuchyňkou, miniaturním dřezem, elektrickou plotýnkou atroubou. Zaplaví mě záchvat klaustrofobie. Je to tady tak stísněné, že si vůbec nedokážu představit, že tu někdo může bydlet. Zároveň je ve vzduchu cítit slabá vůně skořicového cukru, což umě vyvolá lehký úsměv, jako by ten, kdo tu vařil naposledy, připravoval jídlo pro dobrou náladu.

„Tady je jídelní kout,“ ukazuje mi shrdostí vhlase na výklopnou dřevěnou desku se dvěma lavicemi se sedáky, které zvedne aukáže se, že obsahují úložné prostory. Zdá se, že všechno tady má několik funkcí.

Vedle jídelní části je pohovka pro jednoho, nad kterou jsou zavěšené rohové úložné skříňky růžové barvy. Vzadu zahlédnu ložnici, tak do ní nakouknu. Vposteli je pěkné ložní prádlo auprostřed láskyplně leží růžový polštářek. Zdůvodu, kterému zatím nerozumím, se mi ztoho svírá srdce.

Obytnou aodpočinkovou část odděluje průhledný závěs skvětinovým vzorem. Je tu itak úzká koupelna, že do ní člověk musí vcházet bokem, je však udržovaná adokonale čistá. Obklady jsou samozřejmě růžové apostupně mi přirůstají ksrdci, protože chápu, že všechno zařízení musí být barevně sladěné. Není tu nic navíc, všechno má nějaký účel. Vůbec to není kýčovité, spíš hezky útulné. Jako by se někdo hodně snažil, aby zdejší prostředí na dlouhých cestách bylo hezké apohodlné.

Ale já přece nikdy nic nedělám unáhleně. Natož pak abych kupovala karavany za… najednou se mi celé tělo sevře hrůzou ztoho, co jsem to provedla.

„Omlouvám se, ale na jaké ceně jsme se… dohodli?“

Zamračí se. „Na pěti tisících librách, akdyž se sem dostanu do osmi ráno, tak mi dáte pět set navíc. Jel jsem celou noc.“

Sakra práce.

Co si stím asi tak mám počít? Bydlet vtom? Může se stím vůbec jezdit po silnicích? Zvládnu tuhle obrovskou, dlouhou amohutnou příšeru řídit? Amohli byste mi laskavě říct, kam sní mám vyrazit? Co když je to jeden ztěch chlapů, kteří lidi sledují po internetu? Tohle se mi fakt vůbec nepodobá.

V mozku se mi rozléhá hlasitý jekot.

„Mrzí mě, jak to dopadlo sCallumem,“ začne. „Ale udělala jste správně, že chcete opustit nezdravé prostředí velkého města avyrazit na cesty. Najdete tam samu sebe, Rosie.“

Panebože. Já si koupila tuhle fuchsiově růžovou příšeru. Už nikdy nebudu pít.

„Jo, no, většinou jsem úplně mimo,“ prohlásím aovládnu paniku. „Takže jestli najdu samu sebe, bude to super.“

Rozplývá se omnoha úložných prostorech akilometrech najetých na jedno natankování, povoleních, parkování aspoustě jiných věcí. Já ho po chvíli přestanu poslouchat anemůžu popadnout dech. Pět tisíc pět set liber! To jsou vpodstatě veškeré moje úspory. Tu kreditní kartu budu muset splatit. Budu to všechno muset splatit. Budu muset…

„Vzadu jsou stolky ažidle, dokonce ipřenosné ohniště pro chladné dny, zákazníci uněj rádi postávají shorkým kakaem vruce.“

„Zákazníci?“

Podívá se na mě, jako by se obával, že mi přeskakuje, což se očividně děje. „No, přece zákazníci vaší pojízdné čajovny, vy už si na to nepamatujete?“

„Teda…“

„Chcete se vrátit kvaření jídel, co zahřejí na duši, velkých porcí vařených sláskou, na kterých nebudou žádné mikrovýhonky. Které budete podávat shrnky ručně připravovaných čajových směsí. Nedělní čajové dýchánky. Jste přece Rosie, ne?“ Nejistě se mu stáhne obličej.

„Jo, jsem Rosie. Aano, pojízdná čajovna, samozřejmě, už si vzpomínám. Jen jsem si ještě nestihla dát čaj, tak jsem taková pomalejší.“ Momentálně by se mi fakt skvěle hodila moje uklidňující směs– listy slézu, heřmánek amáta totiž spraví úplně všechno. Tedy možná až na to, když se někdo rozhoduje znáhlého popudu pod vlivem shirazu. Na tenhle problém jsem žádnou čajovou směs zatím nepřipravila.

Ještě jednou se podívám na dodávku av mysli se mi začíná formovat nejasná představa. Pojízdná čajovna by mohla fungovat. Vždyť já se přece opravdu chtěla vrátit ke kořenům, péct obří várky sušenek, jablečných kramblů avrstvených dortů plných rumu. Bochánky sdomácím džemem ahustou smetanou. Sytá výživná jídla, která vás zahřejí zevnitř, velké misky dušeného masa somáčkou avydatné polévky. Nebo rýžová kaše se skořicí. Tedy základní recepty, které vám naplní břicho aza studených večerních nocí zaženou nepříjemný chlad.

A moje opilé já si zřejmě vymyslelo plán, že ve spojení sručně míchanými směsmi čajů to bude prostě úžasné, jen si na něj musím vzpomenout. Pojízdná čajovna…

„Tak…“ Muž ztašky vytáhne nějaké papíry. „Stačí tohle vyplnit, aRůžena bude vaše.“

„To auto se jmenuje Růžena?!“ vzpomenu si na růžový polštářek, který hrdě ležel uprostřed postele, jako by mi to mělo dávat nějaký smysl. Ale co? Proč?

Zasměje se atrochu zčervená. „To vymyslela moje manželka. Nějakou dobu jsme sRůženou jezdili, jenomže žena pak onemocněla.“

„Doufám, že už je jí lépe.“ Jakmile ta slova dořeknu, pochopím, že už je nemůžu vzít zpátky.

Vrazí si ruce do kapes amá skelný pohled. „Bohužel už tu snámi není. Ale víte, Rosie, byla stejný blázen jako vy…“

Blázen? Už mi říkali ihůř.

„… amyslím, že by měla radost, že Růžena přejde do tak…“ Zrudne, zamumlá něco nesrozumitelného apak se vzpamatuje adodá: „Do tak dobrých rukou.“

To zaškobrtnutí mu odpustím, taky bych si nebyla úplně jistá, kdybych Růženu předávala zrovna sobě. Vždyť musí obsahovat tolik vzpomínek na cesty, které spolu podnikli.

Najednou si všimnu, jak se mu ta ztráta zračí ve vráskách na obličeji. „To mě moc mrzí. Slibuju, že se oRůženu budu dobře starat.“ Je zvláštní, že ktomuto muži cítím jisté pouto. Ik Růženě. Jako by mi jeho žena vzkazovala: Následuj své srdce.

„Podnikneme spoustu dobrodružství.“ Čímž vjedu do města snázvem „Fakt mi přeskakuje“, které má jediného obyvatele.

Zjihne mu obličej aotře si uslzené oči. „Rosie, dejte na mě– život tak rychle utíká. Když se vydáte na cestu, přinese to spoustu překážek, ale nic se nevyrovná prosté radosti, kterou objevíte vodlehlém koutě země. Dávejte na sebe pozor anechávejte svou mysl otevřenou všem možnostem…“