Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Tomáš Syrovátka

HAŠKOVINY
Humoresky v mezích zákona

Ilustrace Petr Urban

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 8814. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Jazyková úprava Eva Kadlecová
Návrh obálky Petr Urban
Grafická úprava a sazba TypoText
První vydání, Praha 2023
Vytiskla D.R.J. TISKÁRNA RESL, s.r.o., Náchod

© Grada Publishing, a. s., 2023
Text © Tomáš Syrovátka, 2023
Ilustrace © Petr Urban, 2023

ISBN 978-80-271-6861-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-6860-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-3659-9 (print)

PÁR SLOV MÍSTO PŘEDMLUVY

Autor Švejka byl pouze jeden – originál. Stejně jako jeho dvorní kreslíř Josef Lada. My Češi jsme ale pořád Češi, pitomost zůstala pitomostí a čtenář se taky rád zasměje stejně jako za císařpána.

Autor knížky nahlíží současnost stejně nemilosrdným pohledem, jakým stvořitel Švejka rozkrýval hloupost a absurditu své doby. Neduhy světa možná nepopíšeme za pomoci velkých spikleneckých teorií. Pověstné „jádro pudla“ se často odhalí, když svět nahlédneme optikou vesnice plné komických figurek, jimž se nakonec podobají i ti největší „potentáti“ lidských dějin.

S ostrým a přímočarým humorem textu rezonuje nekompromisní poetika kreslíře Petra Urbana, proslaveného postavičkou Rudy Pivrnce. Podobně jako Josef Lada doplňoval Haškovu tvorbu, i Urbanův vizuální humor se stává rovnocennou součástí publikace, jejímž cílem je především pobavit, ale také si rýpnout tam, kde to naši současnost nejvíc „svrbí“.

I průměrný cenzor ví,

že s humorem není žádná sranda.

NÁKAZA V KOZÍM CHLÍVKU

Za všechnu šlamastiku mohla pšíkavá koza. Ta stará nebožačka nezdechla vtichosti doma, ale jako na potvoru přímo na návsi, před očima všech. Stalo se to odpoledne, když ji vedli od místního kozla. Ahned jak sebou ta němá tvář sekla na zem, začalo se mezi sousedy šeptat.

„Aby to tak nebyla obyčejná chřipka. To by nám za chvíli mohlo vchlívku pochcípat kdeco.“

„Aještě aby to tak vlezlo na nás,“ křižovaly se sousedky, zatímco mužské osazenstvo šlo celou událost zapít. Jednak kvůli niterné dezinfekci, ale také kvůli principu předběžné opatrnosti, protože „kdo ví, kam celá ta lapálie povede ajestli nám nakonec itu hospodu nezavřou. Dějinnej precedent by na to byl,“ kázal nad partií mariáše kostelník. „Křesťani vdevátým století zbořili Slovanům nejednu Perunovu svatyň. Proč by úředníci bez vyznání nezavřeli na revanš katolíkům hospodu?“ Tváří vtvář neúprosné logice dějin se hospodská jala zatemňovat okna pomocí závěsů, aby bylo kde se ožírat inkognito, až na Čechy zase dopadne doba temna.

Mezitím četnictvo zalarmovalo hejtmana. Byl to muž rázný, ale moudrý, aproto zvyklý se před každým rozkazem náležitě poradit, nejlépe přímo snejvyšším. Smístním okresním zemanem. Za chvíli už podřízení hejtmana Papáčka azemana Slabische obcházeli chlívky apřibíjeli na vrata cedulky spokyny, co vše je přísně přikázáno aco ještě přísněji zakázáno.

„Omotávat šálu kolem nozder? Ajak to té němé tváři vysvětlím?“ pokřikovala selka aostatní se kní přidávali. Tou dobou to ale všichni považovali spíš za špatný vtip anikdo si neuměl představit, jaké nadělení pojde ztoho, že na rynku pošla koza. Se zákazy se roztrhl pytel. Nejdřív to nikdo nebral moc vážně, ale když došlo na zákaz vycházení zchlívků, vypuklo na vsi málem povstání: „Kdo to kdy slyšel, aby boží tvor nesměl několik dní na světlo boží?“ volali rozezlení vesničani do oken zemanovy chalupy.

Slabisch se schovával za záclonou araději moc nevykukoval. „Já mám silnou kůži, ale jsem sláb vmluvním projevu. Obzvlášť vtomhletom kultivovaným. Řekněte všechno lidem vy,“ vyšoupl Slabisch hejtmana Papáčka do okna, takže se tam před rozezleným davem chvíli střídali jako svatí na orloji.

„Však oni to vchlívku pár týdnů vydrží, vždyť je to jenom dobytek, tak co!“ uklidňoval Slabische hejtman apro jistotu na náves poslal svoje muže vuniformách, aby bylo vidět, že pořádek dělá přátele. „Chvíli to ta zvěř nějak přečká. Jde nám přece olidi!“

Jenomže ičtyřnozí tvorové mají svoji hlavu avchlívku je nikdo dlouho neudržel. Svobodná pastva je svobodná pastva ačerstvý luft udělá dobře všem, imarodům. Nařízení nenařízení.

„Vidíte, vidíte! Já jsem od začátku říkal, že sdobytkem se nesmí zacházet vrukavičkách,“ hartusil hejtman. „Před týdnem tady pšíkala jedna koza, teď už nám kýchá ikdejaké prase. Hepčí!“ zlobil se hejtman aotíral si nos kapesníkem, až by ho slušnému člověku bylo líto.

Abylo hůř. Jediný, kdo si mnul ruce, byl obecní ras.

„Jestli to takhle půjde dál, budeme nakonec muset celou vesnici preventivně podpálit, ato přece nikdo nechceme,“ pronesl výhrůžně zeman.

Ikdyž byl teprve podzim, nemoc se šířila krajem jako písně oŠtědrém večeru. Příští neděli už vkostele ani vhospodě neseděl nikdo, kdo neměl kolem pusy omotaný šátek nebo šál, alidi si od sebe odsedali jako malomocní. Vkaždém stavení se vařil čaj srumem, protože už se dávno nemarodilo jenom ve chlívech, ale zimnicí se třásl osel ičetník, poslanec ivůl.

„Kdo bude na ostatní kašlat, bude pro blaho všeho lidu poslanej na jatka asnědenej vjitrnicích,“ navrhoval na schůzi řezník, protože kvůli nedostatku nenakažených pašíků si už ani on nepamatoval, kdy na vsi naposledy proběhla veřejná zabijačka. Tajně, to byla ovšem jiná. Sousedi každou chvíli zařízli nějakou svini. Ale hezky beze svědků, ařezník ztoho neměl nic. Atak se dopisem obrátil na samotného hejtmana. „Souctou Vás zapřísahám, náš nejvyšší! Přece ze strachu ze smrtelný chřipky neumřeme dobrovolně hlady! To mi nejde na můj pitomej rozum. Nezasloužíme si, abyste na nás jen pohlédl, náš nejvyšší, ale řekněte jen slovo amy se zase normálně nažerem vhospodě jako dřív,“ prosil řezník hejtmana tak úpěnlivě, až mu na dopisní papír ukápla slza.

Ale hejtman je jednou hejtman ajen tak se obměkčit nedá. Ani za plný trakař jitrnic. Jenomže plný trakař dopisů astížností, který příští ráno doručil pošťák, to už bylo horší.

„Celá tahlencta chřipka není jen tak, my obyčejní lidi na to sami nestačíme,“ děl hejtman Papáček adodal rozhodně: „Ale já vím, co udělám, já se otom pojedu poradit rovnou sčernošským papežem nebo stureckými jenerály nebo třeba až scarem do Moskvy…“ Zatvářil se co nejvíc státnicky azačal dumat, jestli by si neměl dát vypíchnout aspoň jedno oko, aby na poštovních známkách vypadal víc jako bratr Žižka.

„To by se vám tak líbilo… Než se vrátíte od báťušky, celá ta lapálie přejde, ajá tady budu zatím na všechno sám jako kůl vplotě, to jste teda uhádl,“ nesouhlasil shejtmanovým odjezdem zeman Slabisch anaříkal, jak je to zemanování těžká věc, když si každé hovado dělá, co chce.

„Musíme nepříteli čelit všichni společně,“ shodli se nakonec oba představení obce. Hejtman vydal rozkaz, aby četnictvo vyndalo želízka avšechny občany jednoho po druhém připoutalo, takže všichni dohromady vytvořili dlouhý řetěz, který sahal od jednoho konce vesnice ke druhému. „Ateď jsme vtom všichni společně, vy bando,“ volali přední mužové obce, „jen společně to zvládneme!“

Atak ve vesnici omarodili všichni jeden po druhém, ale sdisciplínou ahezky po pořádku.

„Dobrý člověk ještě žije,“ napsal jeden spisovatel optimisticky.

Ale zajímal se někdo oto, jestli se ještě dobře žije člověku?