Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Julie Caplinová

Vinice ve Francii

Z anglického originálu The French Chateau Dream vydaného roku 2023 nakladatelstvím HarperCollins Ltd. přeložila Ivana Čejková

Jazyková redakce Michaela Šmejkalová
Korektury Barbora Kuklíková, Sylvie Zbraňková
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Grafická úprava a sazba obálky Eva Hradiláková
Odpovědná redaktorka Petra Lásková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 8589. publikaci.
První vydání, Praha 2023
Vytiskla tiskárna CPI Moravia Books, s.r.o., Brněnská 1024, Pohořelice

First published in Great Britain by HarperCollinsPublishers 2023 under the title THE FRENCH CHATEAU DREAM
Julie Caplin © 2023

Translated under licence from HarperCollins Publishers Ltd.
Julie Caplin asserts the moral right to be acknowledged as the author of this work.

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2023
Translation © Ivana Čejková 2023
Cover Illustration © Kateřina Čermák Brabcová, 2023

ISBN 978-80-247-3726-3 (ePub)
ISBN 978-80-247-3684-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-3968-2 (print)

Tato kniha je věnována všem lidem,
kteří se potýkají s obtížnými rodinnými problémy –
kéž je i pro vás světlo na konci tunelu.

Kapitola 1

Hattie vypnula motor a chvíli jen seděla a zírala na budovu před sebou. Na rtech se jí objevil nesmělý úsměv, protože to, co spatřila, předčilo veškerá její očekávání. V časně odpoledním slunci stavba zářila, jasné paprsky se odrážely od světlých kamenných zdí, oslňovaly ji a nutily mžourat i za slunečními brýlemi. Popravdě řečeno si nebyla jistá, co čekat, ale i když to byla spíš rozpadající se ruina než poměrně velkolepá fasáda château Saint Martin, teď to pro ni bude nádherný, velkolepý a pohádkový domov na příští dva měsíce.

Bylo to jako zázrak, že dnes ráno vyrazila ze zamračeného deštivého Surrey a za pouhých šest hodin už byla v krajině zalité sluncem, kde všechno kolem ní bujelo a kvetlo. Měla pocit, jako by se probudila ze zimního spánku, a spontánní úsměv byl jistě dobrým znamením. Smíchu se jí v posledních měsících nedostávalo. Měla plné ruce práce potýkat se s těžkostmi života.

Zhluboka se nadechla svěží vůně rozmarýnu a majoránky na záhonech vedle cesty. Nový začátek, Hattie. Nový život. Zvedla hlavu a znovu se podívala na château.

Pokud je interiér stejně velkolepý jako exteriér, čeká Gabby úžasná svatba. Prostředí bylo krásné, stejně jako nádherná krajina, kterou projížděla z Remeše do Saint Martin. Svěží kopce byly potažené stejnoměrnými řadami jasně zelené vinné révy, které se vlnily až k obzoru. Nekonečné řady táhnoucí se do dálky přes kopce a pole narušovaly zkřivené pahýly pod rodícími se korunami listů.

Hattie jimi byla fascinována. Révové šlahouny byly mnohem kratší, než si představovala – ale co věděla o víně kromě toho, že se vyrábí z hroznů a že jí chutná? Takže když už tu je, mohla by se o něm něco dozvědět. Alespoň by výběr vhodného vína nebyl tak odstrašující. Strýc Alexander totiž vlastnil poloviční podíl ve vinařské firmě v Londýně a vždycky byl velmi štědrý a vozil jejím rodičům nóbl zboží.

Když viděla, kolik peněz jí vložili na účet, málem vyprskla čaj. Z toho počtu nul se jí udělalo lehce nevolno, ale na druhou stranu pocítila zvláštní euforii. Zdálo se, že na svatbě jeho dcery peníze nehrají roli.

Alexander ji ujistil, že v den obřadu bude mít na zámku volnou ruku, ačkoli pro skupinu družiček a hosty, kteří zůstanou déle, zamluvil celý hotel. Informoval ji, že bude mít k dispozici hospodyni, ale prý si může najmout další personál, jak uzná za vhodné, nebo si přivést kohokoli jiného. Hattie nikdy v životě nikoho nenajímala, a i když ji ta myšlenka neznepokojovala – věděla, že by to zvládla víc než dobře –, spíš se jí nechtělo nést v tuto chvíli zodpovědnost za někoho dalšího. To dělala už příliš dlouho.

Když obdivovala zámek zvenčí, otevřely se vchodové dveře a v nich se objevil vysoký muž.

„Hodláte zaklepat, nebo tam budete celý den stát a doufat, že se dveře samy otevřou?“ Jeho angličtina byla perfektní, ale francouzský přízvuk byl nezaměnitelný a podle pobaveného výrazu ve tváři mu její bezelstný obdiv k nádheře budovy připadal zábavný.

Hattie se začervenala a pak s noblesou zvedla hlavu. Nehodlala se nechat nikým zastrašit. Je přece Hattie Carter-Jonesová a je tu kvůli práci.

Pak se začervenala ještě víc, protože se jí srdce doslova zastavilo. Proboha, kdo to je? Muž měl ty nejúžasnější modré oči s nejhustšími a nejtmavšími řasami, jaké kdy viděla, a vlnité vlasy sčesané dozadu. Na sobě měl tmavě růžové kraťasy, které odhalovaly dlouhé svalnaté nohy. Otevřela ústa, ale nic z nich nevyšlo.

„Můžu vám pomoct? Ztratila jste se?“

Muž pozvedl obočí a ona okamžitě poznala, že přesně ví, jak na ni působí. Musela vypadat jako blázen, když tam stála a zírala na něj.

„Dobrý den,“ vykoktala Hattie, ale když se snažila ovládnout hlas, měla ho o oktávu níž než obvykle. „Bonjour. Jsem Hattie.“

„Hattie?“ Na tváři se mu objevil úsměv, když vynechal H, což znělo rozkošně sexy a jí přeběhl mráz po zádech. „Roztomilé.“

Myslel její jméno nebo ji? To ji ještě víc vyvedlo z míry.

„No, ve skutečnosti se jmenuju Harriet, ale většina lidí mi říká Hattie, což mám mnohem raději, protože… já nevím, nemyslíte, že Harriet zní trochu staromilsky a tak nějak přehnaně? Já ano.“ Teď už blábolila a on se nad jejím slovním výlevem ani nesnažil skrýt pobavení. Pak si uvědomila, že nejspíš mluví příliš rychle a o něčem, co se nedá moc dobře přeložit.

Přistoupila k němu a natáhla pravici.

Přijal ji a ona mu pevně a nekompromisně potřásla dlaní ve snaze získat zpět trochu důstojnosti, což bylo ale směšné vzhledem k tomu, že jeho ruka tu její zcela pohltila. Ten jeho zatracený úsměv se prohloubil, jako by přesně věděl, co dělá. Připadala si jako blecha, kterou chce někdo rozplácnout novinami.

„Luc Brémont.“

Bože, jen jeho hlas, když vyslovoval své jméno tím božským přízvukem, ji uvnitř rozněžnil.

Chová se nemožně, měla by se co nejdřív vzpamatovat. Jako by byla dlouho držená někde v zajetí a teď se dostala do reálného světa. Což bylo vlastně docela dobré přirovnání.

„Můžu vám nějak pomoct?“ zeptal se znovu.

„Já… mám tady pracovat… jsem svatební koordinátorka.“

„Svatební koordinátorka?“ Zmateně se na ni podíval.

Copak něco takového ve Francii neexistuje? „L’organisateur de mariage.“

„Vím, co je svatební koordinátorka,“ prohlásil a pohledem dával najevo, že tak negramotný zase není. „Ale čekal bych, že mi někdo oznámí, že přijedete.“

„Volala jsem.“

„Kdy?“

Copak na tom záleží? Nevěří jí snad?

Sebevědomě k němu vzhlédla a odpověděla: „Předevčírem.“

Zvedl obočí.

„Mluvila jsem s nějakou ženou.“ Když o tom zpětně přemýšlela, ta žena se chovala docela odměřeně a Hattie rozpačitě tápala v předem připraveném rozhovoru, který si nechala přeložit Googlem: Je suis l’organisateur de mariage. J’arriverai dans deux jours. „Říkala jsem, že přijedu. Dokonce francouzsky,“ dodala rozhořčeně, nechtěla, aby si myslel, že je jednou z těch povýšených lidí, kteří očekávají, že každý bude mluvit anglicky.

„Hm,“ zamumlal Luc a jeho hezká tvář se nakrátko zakabonila, jako by ho to nepřesvědčilo.

„Opravdu jsem se ohlásila předem, neobjevila bych se tady zničehonic,“ řekla a snažila se ho ujistit, že tohle není její styl.

„Ale svatba je až za dva měsíce.“

„Máte pravdu, ale je třeba ji s rozmyslem naplánovat,“ vyhrkla, nechtěla si připustit, že by se mohla zachovat ukvapeně. Když jí Chris dal ultimátum, buď on, nebo Francie, bez velkého rozmýšlení využila příležitost z toho vztahu uniknout. Usmála se na Luca, jak doufala, vítězně. „Doufám, že to nebude problém, pochopila jsem, že si strýc château pronajal na příští dva měsíce.“ Rozhodně mu nehodlala přiznat, že si rezervovala jízdenku do Eurotunelu na nejbližší termín, jakmile to šlo. Blissu, agentuře pro plánování svateb, v níž pracovala, se poslední dobou příliš nevedlo, takže předpokládala, že ji rádi propustí.

„Je to tady krásné…“ Může to nazvat domovem? Opravdu na takových místech žijí obyčejní lidé? „… krásné místo.“ Má štěstí, že tu může pár měsíců pobývat.

„Ano, je to krásné místo,“ souhlasil a oči mu potemněly, „i když si nejsem jistý, jestli si uvědomujete, že…,“ odmlčel se, „je to fungující vinařství. A je to náš rodinný dům. Můj otec souhlasil s pronájmem zámku jen proto, že pan Carter-Jones je náš dávný přítel, kterému důvěřujeme.“

Tato velmi zdvořilá připomínka přiměla Hattie k zamyšlení. To, že se k němu domů v době, kdy on bude pracovat, sjede celá řada oslavenců, asi nebyla jeho představa o zábavě. Ale vlastní svatba je jen na jeden den a hosté, kteří tu zůstanou celý týden, budou ubytováni v hotelu. Strýc dokonce zamluvil několik míst ve vlaku Eurostar, aby někteří hosté mohli přijet pouze na den. U téhle svatby zkrátka na ničem nešetřil, což bylo ještě slabé slovo. Zvedla tašku, kterou si předtím položila na zem.

„Jste tu jen na víkend?“ zeptal se a s nadějí pohlédl na zavazadlo v její ruce.

„Ne.“ Kousla se, aby potlačila úsměv.

„Nemáte s sebou moc věcí.“

Hattie se zasmála. „Kéž by.“ Ohlédla se k autu, kde se v kufru krčil další objemný kufr.

„Aha.“ Rychle mu to došlo. „Chcete s tím pomoct?“

„Ne, to je v pořádku,“ odpověděla Hattie a doufala, že si nemyslí, že ho považuje za majordoma a sluhu – na to byla příliš soběstačná. „Mrzí mě, že jste mě nečekal, ale nepotřebuju, aby kolem mě někdo poskakoval.“

„Tak fajn,“ poznamenal suše.

Zamračila se, najednou už měla dost toho neustálého našlapování po špičkách kolem křehkého mužského ega. Toho si užila ažaž. Ostrým tónem prohlásila: „Nabízím mír, takovou olivovou ratolest. Omlouvám se, že jste nevěděl, že přijedu, ale jsem tady.“ Prostě to bude muset překousnout.

Odmlčel se a k jejímu překvapení ji obdařil okouzlujícím úsměvem, který jí zjitřil všechna nervová zakončení. Přešel k autu, otevřel kufr a vytáhl z něj její zavazadlo, jako by to nebylo nic víc než péřový polštář. V pažích mu zacukaly vytrénované svaly a Hattie pocítila zvláštní sevření v podbřišku.

„Vždyť jo,“ řekl, ohlédl se a znovu se na ni usmál. „I já bych se měl omluvit. Nikdy předtím jsme tady nic takového nepořádali, takže je to pro nás nové a musíme se učit. Nepůjdete dál?“

Následovala ho do prostorné haly plné slunce, které dodávalo světle žlutým stěnám zlatavý nádech. Vůně květin v obrovské váze na elegantním stolku provoněla vzduch létem a něčím, co Hattie považovala za štěstí. Na okamžik se zastavila, vůně v ní vyvolala povznesenou náladu. Velkolepé schodiště z bílého mramoru, z jedné strany chráněné kovaným zábradlím v černé barvě, se z galerie v patře snášelo do haly, zaoblené a vyleštěné nízké stupně se přelévaly a kupily jako vlečka svatebních šatů. Ačkoli zde bylo nábytku poskrovnu, všechno bylo výtečně zařízené, včetně úzkých stolků se štíhlými nohami vykládanými zlatem a perletí, které byly rozmístěny kolem stěn, a elegantních bronzových sošek žen ve stylu art deco, naaranžovaných tak, aby jejich křehká krása přitahovala pozornost.

„To je…“ Hattie nenacházela slova a jen zírala vytřeštěnýma očima. Tohle byl reprezentační zámek se vším všudy. Bylo těžké si představit, že tu žijí skuteční lidé.

„Pěkné, že?“ mrkl na ni Luc a rychle zamířil k zadní části budovy. Zrychlila tempo, aby mu stačila, a obdivovala látku kraťasů, která mu obepínala docela pěkně vypracovaný zadek… Což bylo naprosto nevhodné! Ale musela uznat, že je vážně fešák. Samozřejmě úplně mimo její ligu. Vzpomněla si na expřítele Chrise a jeho vytahaná trička s potiskem heavymetalových kapel a staré běžecké kalhoty. V duchu si posteskla, ne vždycky byl takový. Když byli na univerzitě, s oblibou nosil košile s límečkem. Jenže jeho nároky na oblékání se snižovaly s klesající chutí do života. Mohla snad udělat víc pro to, aby ho povzbudila? Snažila se ho donutit, aby se alespoň kvůli ní trochu upravil. Jenže pokud člověka k něčemu moc nutíte, tak ho jenom otrávíte. A Hattie si připadala jako pořádná šťoura. Rozchod s Chrisem byl stále čerstvý a nedořešený… I když to chtěla, nemohla se ubránit pocitu viny.

Luc zabočil do dlouhé chodby, která se táhla po celé délce domu a byla rovnoběžná s průčelím. Zavedl ji do obrovské kuchyně a hned bylo jasné, že je to srdce domu. Strop zdobilo několik vkusně zestařených dřevěných trámů, na nichž byly zavěšeny tři velké starožitné skleněné lampy. Všechno ostatní, včetně dvou komod, dlouhého snídaňového baru a dvanáctimístného jídelního stolu, bylo v krásně sladěných odstínech bílé a šedé, až na zářivé odlesky měděných pánví zavěšených na stojanu nad velkou nerezovou, grafitově šedou varnou deskou. Navzdory vytříbenému a elegantnímu stylu působila místnost domácky a přímo vybízela k tomu, abyste se posadili a chvíli zůstali. Hattie se nemohla ubránit úsměvu, který se jí rozlil po tváři, když stála v hřejivých slunečních paprscích proudících dovnitř dvojitými francouzskými dveřmi vedoucími na pěknou terasu.

„To je nádhera,“ vydechla.

„Jsem rád, že se vám tu líbí. Nepřežil bych, kdybyste se tu cítila nepříjemně, když tu budete tak dlouho.“

Bože, to jsou všichni Francouzi tak přímí? I když jeho ironická slova mírnil škádlivý úsměv na tváři.

„Dáte si kávu, nebo máte radši čaj?“

„Víte, ne každý Angličan si dává odpolední čaj,“ odpověděla a cítila, jak se v ní opatrně probouzí obvyklá bojovná nálada. Nenechala se jen tak někým vyvést z rovnováhy, ale tady to bylo jiné. Možná to bylo tím, že si připadala jako ryba na suchu, zcela mimo svou komfortní zónu.

„Nějakou dobu jsem žil v Londýně a tu příšernou instantní břečku pili všichni spolubydlící v podnájmu.“ Otřásl se, ale stále se usmíval. „Bylo to příšerný.“

„Najdou se ale Britové, kteří milují pořádnou kávu,“ odpověděla s úsměvem. „K nelibosti rodiny se čaje ani nedotknu, i když se zdá, že ostatní na něm ujíždějí. Já si radši dám pořádný šálek kávy, kdykoli.“

„Takhle se mi líbíte.“

Přestože věděla, že tahle jeho odpověď nic neznamená, srdce jí pobaveně zaplesalo.

„Je v téhle skříňce, můžete si ji udělat, kdykoli na ni dostanete chuť.“ Otevřel dvířka a ukázal na skleněnou nádobu s kávovými zrny. „Tamhle je mlýnek a french press. Mléko najdete v lednici a šálky jsou tam v kredenci.“

„Skvělé, díky,“ prohlásila Hattie s úsměvem. Dal jí jasně najevo, že ji nikdo obsluhovat nebude. Došla k příborníku a vzala si šálek. Celou cestu z Calais nezastavila a za šálek dobré kávy by klidně vraždila. Bohužel ho špatně odhadla, protože ve stejnou chvíli udělal krok vpřed, aby se natáhl po sklenici s kávou, a Hattie mu vrazila nos přímo do brady.

„Au,“ vypískla a ostrá bolest jí vehnala slzy do očí. Panebože, proč rána do nosu vždycky tak bolí?

„Moc se omlouvám,“ vyhrkl, s obavami zvedl ruce a jeho francouzský přízvuk byl najednou mnohem silnější.

„Ne, byla to moje chyba,“ podařilo se jí zamumlat a jemně si promasírovala nos, jako by tím chtěla potlačit bolest.

„Pojďte, posaďte se.“ Chytil ji za ruku a dovedl ji k jedné ze židlí s vysokými opěradly.

„To je v pohodě,“ zamumlala a stiskla si nos, protože cítila, jak jí z jedné nosní dírky vytéká horký pramínek. V panice se vymanila z jeho sevření, zamířila ke dřezu a při tom mu šlápla na nohu. Poslední, co by si přála, bylo, aby všude kapala krev.

„–miňte,“ zamumlala a uvědomila si, že jí do dlaně teče stále větší záplava červené. Proběhla kolem něj a jen taktak se dostala k velkému dřezu.

Na bílý porcelán dopadaly zářivě šarlatové kapky, které na vlhkém hladkém povrchu rozkvétaly jako rudé květy. Sevřely se jí vnitřnosti, zhoupl se žaludek a bojovala s přívalem paniky.

„Tu máte.“ Strčil jí pod nos kuchyňskou papírovou utěrku. Ve spěchu ji popadla, přitom si přitiskla jeho ruku na obličej a udeřila ho loktem do žeber.

„–miňte,“ zopakovala. Proboha, může to být ještě horší? Podívala se dolů a okamžitě si uvědomila, že to byla chyba. V hlavě se jí rozbušily tisíce kladívek. Šarlatové květy se rozvinuly jako poupata pivoněk. Prosím, nedopusť, abych omdlela.

Ach… svět kolem ní jako by se vznášel na vodě, jako by se vytrácel a pak… už nebylo nic…

~

Probudit se v náruči pohledného Francouze by jistě bylo v první desítce nejlepších snů, pokud ovšem nejste celí od krve a neuděláte ze sebe úplnou blbku.

Zasněně na něj zamrkala a usmála se. Proč taky ne? Byl okouzlující. S takovou vizáží se na něj nejspíš lepily samé supermodelky nebo superúspěšné ženy, kterým se hrnuly peníze dřív, než se ráno nalíčily.

„Jste v pohodě?“ zeptal se a vypadal velmi znepokojeně. Možná by měla omdlévat častěji. Bylo docela příjemné být pro změnu tím, o koho je postaráno.

„Asi jo,“ zašeptala a škrábala se na nohy, aby se mu vymanila z náruče. Vážně nesnášela, když o ni někdo pečoval. Jakmile se jí to podařilo, uvědomila si rychle svou chybu – měla pocit, jako by se jí hlava volně vznášela nad tělem, a znovu se jí podlomila kolena.

„Klid, držím vás.“

To si uvědomovala až moc dobře. Jeho hlas s tím božským francouzským přízvukem byl tak uklidňující… Ale mohla se ocitnout v ještě trapnější situaci? Ležela na podlaze, hlavu měla položenou v jeho klíně, zatímco on jí držel u nosu chuchvalec papírových kapesníků. Naštěstí se zdálo, že po té první prudké záplavě jí krvácení z nosu ustalo. Ach bože, trhla sebou. V této poloze se mohla dívat jen na jediné místo, a to na něj. Bylo to všechno až příliš osobní a zdálo se, že se jí v žaludku vylíhlo hejno motýlů, kteří se rozletěli pokaždé, když se na ni podíval těma živýma modrýma očima a zkoumal její obličej.

„Myslíte, že už dokážete vstát?“

„Dáte mi ještě chvilku?“ Připadala si, jako by ji někdo hodil do pračky, zapnul ji na vysoké otáčky a pak ji vyplivl ven, takže se cítila jako zmuchlaný kus hadru.

„Máte skvělou angličtinu.“ Vážně to řekla nahlas?

„Díky.“

„Je velmi… velmi dobrá,“ dodala s vědomím, že to říká jen proto, aby něco plácla a nevyplodila nějakou hloupost.

„Žil jsem v Londýně. Po univerzitě jsem tam pracoval v otcově firmě. Už je vám líp?“

„Hm… jo. Omlouvám se.“ Nejspíš měl na práci lepší věci než sedět na podlaze v kuchyni se slečinkou v nesnázích.

„Zkuste se postavit,“ řekl a pomohl jí do sedu a poté do stoje. Zavrávorala, znovu se jí zatočila hlava, a tak ji Luc vzal do náruče a odnesl ke stolu, kde ji opatrně posadil na židli. Je snad hřích, že se mi líbí, když mě někdo drží v náruči? pomyslela si.

„Udělám vám kávu a pak raději zavolám Solange, naši hospodyni, že jste přijela. Bude se cítit trapně, že nestihla připravit pokoj, a bude se vám omlouvat.“

„To já se omlouvám.“ Hattie cítila povinnost se znovu ospravedlnit.

„To asi děláte často, co?“ poznamenal a ona se přistihla, že ji jeho posměšný úšklebek fascinuje.

„Omlou–,“ usmála se na něj, když se mu zablýsklo v očích, a v hrudi pocítila zvláštní šimrání.

„Budu se muset vystěhovat?“

„Ehm… já…“ Neměla tušení. Něco takového ji vůbec nenapadlo. „Myslím, že ne. Tedy alespoň až do svatby ne. Víte, tak daleko jsem ani nepřemýšlela. Nechci vás vyhodit z vlastního domu. Vlastně ani nevím, na čem jste se dohodli. Nějaká smlouva nebo úmluva asi neexistuje, že?“ zeptala se a uvědomila si, že se do téhle akce možná vrhla trochu ukvapeně.

Když se dozvěděla, že sestřenice Gabby svatební koordinátorku uprostřed příprav vyhodila, požádala strýce Alexandra, jestli by nemohla nastoupit na její místo. Tak zoufale se snažila najít cestu ze zajetých kolejí, které byly hlubší než Mariánský příkop.

Luc se ušklíbl. „Pokud vím, tak ne. Je to jen ústní dohoda mezi Alexandrem a mým otcem. A jak táta tvrdí, podnikali spolu posledních dvacet let, tak proč by to měl být problém? Budeme to muset nějak zvládnout, protože bych byl pochopitelně raději, pokud bych se stěhovat nemusel.“

„Samozřejmě,“ souhlasila. Byla to velká budova s mnoha pokoji, bylo tam dost místa pro všechny. Překvapilo ji, že svatebčané nebudou bydlet přímo na zámku, ale strýc jí vysvětlil, že pro původní koordinátorku svatby bylo příliš náročné něco takového organizovat z Anglie, když château na vlastní oči neviděla. Hattie nabyla dojmu, že pro ni konání svatby na francouzském zámku byl spíš problém než výzva. Že by byla mnohem raději, kdyby se svatba konala přímo v Surrey. „A co hospodyně? Bydlí tu taky?“

„Jmenuje se Solange a žije v zrekonstruovaném přístavku ve starých stájích. Otec nepovažoval za nutné jí říct o těchto přípravách, ani o tom, co se od ní očekává. O svatbě jsem ji zatím neinformoval ani já.“ Sevřel rty, zjevně se mu ta představa nelíbila. „A jestli vám můžu poradit, žádnou velkou pomoc od ní nežádejte. Už tak má dost práce s chodem domácnosti, na kterou je sama.“

„Fajn,“ zamumlala Hattie a okamžitě si hospodyni představila jako paní Danversovou z románu Mrtvá a živá, která by se rozpálila doběla, kdyby ji někdo požádal o práci navíc.

„Víte… nejsem si jistý, jaká jsou pravidla, ale dám vám klíč.“ Otočil se, zašátral v zásuvce velké bíle natřené komody a pak jí podal dlouhý černý železný klíč. Ne, že by se jí vešel do kabelky. Chvíli na něj zírala. Ten rozhodně nebudu moct nosit v zadní kapse džínů.

Luc si její výraz vyložil správně: „Nebojte, málokdy vchodové dveře zamykáme, jen v případě, že odjíždíme na delší dobu. Je to spíš symbolické povolení, že se můžete sama volně pohybovat po domě.“

„Ne že by tu bylo málo prostoru. Nemyslím, že bychom o sebe zakopávali.“

„Jste si jistá?“ zeptal se, škádlivě pozvedl jedno obočí, ušklíbl se a třel si nárt.

„Promiňte, ale normálně tak nešikovná nejsem. To jen… vy… prostě jste mě… vyvedl z míry.“ Zděsila se, když si uvědomila, jak blízko byla k tomu, aby řekla oslnil.

„Obvykle mi ženy nepadají k nohám, Hattie.“ Přála si, aby nevyslovoval její jméno, ne tímhle super sexy způsobem. Pokaždé když vyslovil její jméno bez H, dokázala sotva myslet jasně.

„Opravdu?“ zeptala se a uvědomila si, že to neměla říkat nahlas.

„Opravdu ne. Už je vám líp? Víte, byl jsem zrovna na cestě na vinici.“ Podíval se na hodinky. „Měl jsem tam být už před půl hodinou.“

Přikývla, nehodlala se mu znovu omlouvat. Neustálé omluvy ji začínaly rozčilovat – obvykle se tak poníženě nechovala, spíš byla vždy na koni.

„Nemám čas vám to tu ukázat. Vyberte si pokoj, jaký se vám líbí a…“ Pokrčil rameny. „Kdybyste mě k něčemu potřebovala, bydlím v posledním patře… až pod střechou.“

Hattie přimhouřila oči, ale jeho bezelstný, přátelský úsměv nic neprozrazoval. Byl si vědom toho, co říká? Nebo se jen něco ztratilo v překladu mezi angličtinou a francouzštinou? Nebyla si jistá. Tenhle šarmantní Francouz ji naprosto ohromil.

Kapitola 2

Luc kráčel dolů k vinici a z jeho pohledu nebylo těžké vyčíst vztek a podráždění. Měl chuť otce sprovodit ze světa pomalou, bolestivou smrtí. Po všech těch letech konečně toho starého bastarda přesvědčil, aby mohl tohle vinařství vést, a on na něj hodí takovou taškařici.

Hattie, té svatební koordinátorce, však neřekl, že přijel jen pár hodin před ní a ani si nestihl vybalit vlastní zavazadlo. Byl z ní naprosto paf. Dostala ho těma jasnýma hnědýma očima a škádlivým úsměvem. Jako by ji už odněkud znal.

I když byla roztomilá – a že byla velmi roztomilá –, netoužil po žádném dalším stresu spojeném se svatbou. Jak mu to ten starý bastard mohl udělat? Jedno mu ale bylo jasné, nehodlá se nechat do toho kolotoče zatáhnout. Hattie na všechno bude sama. Vzpomněl si na Solange a na poslední návštěvu u ní, kdy stále truchlila nad manželovou smrtí. Přestože život s ním nebyl jednoduchý, zdálo se, že si manželčinu duši vzal s sebou a zanechal tady na světě její tělo vznášející se po zámku a v jeho okolí. Luc zavrtěl hlavou, nelíbilo se mu, jakým směrem se jeho myšlenky ubírají.

Nedej bože, aby si otec myslel, že svatby jsou dobrým zdrojem příjmů, a umožnil zde další podobné akce! Co kdyby se rozhodl pronajímat i pokoje? Luc se zastavil před vchodem do cihlového sklepa. Ještě si pamatoval svou první návštěvu tady. Jako malého kluka ho sem přivedla hrůzu nahánějící prateta Marthe, která stála za vyhlášeným místním šampaňským Saint Martin. Stejně jako mnoho průkopnic šampaňského, včetně legendární madame Clicquot, pokračovala Marthe v odkazu svého manžela poté, co za války zemřel v pracovním táboře. Svou činnost v malé rodinné firmě ukončila teprve před patnácti lety po mrtvici v osmdesáti letech.

Už v dětství v něm vzbudila úctu k významu této budovy a k historii jeskyní, které pod ní před staletími vykopali římští otroci při těžbě křídy a jež jsou ideálním místem pro skladování kvasícího šampaňského, protože poskytují stálou teplotu s přesně danou vlhkostí.

„Lucu!“

Otočil se za nadšeným hlasem a uviděl, jak se k němu řítí přítel Alfons. Jako současný vigneron byl zodpovědný za pěstování hroznů. Spustil proud vzrušené francouzštiny. „Lucu, tak rád tě vidím.“ Poplácal ho oběma rukama po ramenou. „Konečně jsi tady.“

„Konečně?“ otázal se Luc. „Vždyť jsem ti psal teprve dnes ráno, že přijedu!“

„Jasně, další z tvých letmých návštěv Marthe, co? Už jsi za ní byl?“

„Ještě ne. Dává si svou skleničku brandy.“

„Ta nás všechny přežije, vždyť je vlastně tak trochu naložená v lihu. Tak na jak dlouho jsi tady tentokrát?“ Alfons naklonil hlavu na stranu.

Luc se na něj široce usmál a s nadšením mu sdělil novinky. „Na nějakou chvíli.“

„To je dobře. A jak dlouhá je ta chvíle?“

Luc se odmlčel. „Dost dlouhá na to, abychom vyrobili nějaké víno. Uděláme to nejlepší šampaňské, jaké kdy Saint Martin ochutnal.“ Od té doby, co Marthe odešla do důchodu, se hrozny každoročně prodávaly místnímu vinařskému družstvu, ale to Luc hodlal změnit.

Alfons na něj zíral a mrkal, jako by registroval každé slovo zvlášť.

„To si děláš legraci! Vážně? Ne, tomu nevěřím!“ Alfonsovi se rozzářil obličej a přitiskl Luca do své medvědí náruče, až z něj téměř vyždímal život. Postavou byl Alfons skoro dvakrát větší než Luc. „Konečně jsi toho starce přesvědčil!“

„Dohodli jsme se.“ Luc se rozhodl, že Alfonsovi nepřizná, že budoucnost výroby šampaňského závisí na tomhle jednom ročníku, a tak jen nejasně dodal: „Je tu pár podmínek, ale nic, co by nás trápilo.“ A o konání svatby řekne Alfonsovi později. Prozatím mohli oslavovat splnění snů, o kterých mluvili od svých dvaceti let, a to doslova.

„To bychom měli zapít. Pojď, mám tu jednu lahev. Ví maman, že jsi tady?“

„Ještě ne. Doma jsem ji neviděl. Jak se jí daří?“

Alfons stiskl rty a lhostejně pokrčil rameny. „V podstatě pořád stejně.“

Luc se už dál nevyptával, nechtěl vyzvídat. Oba si dělali o Solange starosti, o to, jak se od smrti svého manžela, Alfonsova otce, chová. Alfons si s otcem nikdy nerozuměl, i když na vinicích v Saint Martin pracovali bok po boku. Možná právě proto se s Lucem tak sblížili, přestože oba pocházeli z rozdílného prostředí. Ne, že by se o svých otcích bavili, ale bylo to jejich společné pojítko.

Alfons ho poplácal po zádech. „Tak to se tu budeš chtít trochu porozhlédnout, co?“ Zavedl Luca k budově. „Vlastně se tu nic nezměnilo,“ řekl a vešel dovnitř. Velká hala působila prázdným, opuštěným dojmem, přestože v ní bylo uskladněno veškeré vybavení pro sběr, prořezávání vinné révy a ošetřování hroznů. Byly tu velké zelené bedny naskládané na sebe jako věže z lega, na hácích na stěně úhledně vyrovnané řady nůžek zahradnických, ale i těch běžných, kožených rukavic a opasků na zavěšení nářadí. Víno se tu sice už nějakou dobu nevyrábělo, ale Alfons udržoval vinici i sklepy v perfektním stavu.

„Chceš se podívat do jeskyní?“ zeptal se.

„Jak jsi to uhodl?“ otázal se Luc.

„Vidím ti to na očích, jsi jako pes na stopě. Počkej, až budeme mít naše víno a pár lahví si vypijeme, tam dole usneš jako děcko u mámina prsu.“

„Znáš mě dobře, ale než stočíme do lahví první ročník, ještě chvíli to potrvá.“

„Jasně, ale dovedeš si představit, jak to bude nádherný?“ Alfons se usmál a zamířil k širokému schodišti vedoucímu dolů do jeskyní. „Mohli bychom dělat i prohlídky vinařství… tohle vypadá dost romanticky.“ Ukázal na elegantní spirálu schodů z křídových desek olemovaných cihlami a povzdychl si. „Předpokládám, že na výtah ještě dlouho nenašetříme.“

Luc se zasmál. „Možná až budeme tak velcí jako Taittinger. Kromě toho jsem si říkal, že tohle nádherné schodiště je součástí identity naší značky. Mohli bychom ho dát na etikety.“

„Na etikety?!“ zděsil se Alfons. „Schodiště na lahvi? To snad ne! Víš, jak vypadají etikety Taittinger, Moët, Bollinger nebo Veuve Clicquot?“

„Právě že vím, všechny etikety vypadají velmi podobně. Pokud má být Saint Martin úspěšný, musí se nějak odlišovat. Vzpomeň si na vína z Nového světa a jejich etikety.“

Alfons si odfrkl.

Luc zvedl ruku, nechtěl se pouštět do hádky, o níž věděl, že by byla zbytečná. Má před sebou těžký úkol, pokud chce zavést nové metody a postupy. Musí si vybírat bitvy, které stojí za to vyhrát, a tohle nebyla ta, kvůli níž by se chtěl s Alfonsem dohadovat hned první den.

„Je to jen nápad. K etiketám a lahvím máme v této fázi ještě daleko. Potřebujeme dobrou sezonu, aby se urodilo skvělé víno. A vím, že tohle máš v rukou ty.“

„Páni! Už se nemůžu dočkat, až tomu parchantovi Gillesi Robanovi řeknu, že letos z naší úrody neuvidí ani hrozen.“ Radostně si mnul ruce. „Ví to už Marthe?“

„Ještě ne. Odpoledne za ní zajdu a tuhle dobrou zprávu jí řeknu. Chci ji vyzpovídat a dozvědět se něco víc z historie tohohle místa. Zná spoustu historek. S jejími znalostmi bychom mohli sepsat průvodce po vinařství.“ Luc se odmlčel a zadíval se na schodiště. „Pokud seženeme dost peněz, bylo by dobré zlepšit přístup do jeskyní. A znalost historie bude dobrý marketingový tah.“

Jeskyně v Saint Martin měly v průběhu let pohnutou historii, hrály roli v první i druhé světové válce a poskytovaly úkryt místním obyvatelům i členům odbojové skupiny Maquis.

„Povídá se, že byla v odboji a jednou zabila člověka holýma rukama,“ řekl Alfons. „Nepřekvapilo by mě to, ale nikdy to nepopřela ani nepřiznala a rozhodně o tom nechce mluvit.“

Luc si dokázal představit, jak jeho statná a silná prateta dělá, co je třeba, bez jakéhokoli povyku. Byla velmi praktická a rozhodná, ale po slávě netoužila.

Sestoupili do slabě osvětlených jeskyní a Lucovi naskočila husí kůže. Mělo ho napadnout vzít si s sebou dolů flísovou bundu. Nezvykle teplé jarní slunce ho dnes ráno zlákalo, takže měl na sobě jen tričko s dlouhým rukávem.

Před nimi se táhly řady regálů, v nichž byly uloženy lahve šampaňského pro druhé kvašení. Tmavé dřevěné regály stály v řadě jako vojáci na hlídce, mlčky a nehybně v ponurém světle. Navzdory strohému prostředí, tmavému dřevu na pozadí bílých křídových stěn a chladnému suchému vzduchu se Lucovi tady dole líbilo. Zde se odehrávalo kouzlo, tady se hroznová šťáva proměňovala v něco úplně jiného. Magická přeměna za přispění přírody, při níž člověk nikdy nemohl přesně odhadnout výsledek. Na výsledný produkt mělo vliv tolik faktorů: počasí, sklizeň, prořezávání – a to ovlivňovalo jen kvalitu hroznů. Říká se, že víno se rodí na vinici a záleží na místním prostředí, půdě, počasí, na orientaci svahů, dokonce i na tom, kde přesně se na svahu vinná réva nachází, zda je půda dobře odvodněná, dobře vyživovaná… Ve francouzštině to vyjadřuje jedno slovo – terroir. S těmito zásadami vinařství Luc vyrůstal, ale nedávné cesty na Nový Zéland a do Austrálie ho přiměly začít uvažovat jinak. Návštěva některých výrobců skvělého vína na druhém konci světa mu otevřela oči a naučila ho, že i vinař může mít na výslednou kvalitu vína významný vliv. Přesvědčit Alfonse, který se narodil a vyrostl v oblasti Champagne, může chvíli trvat a už teď tušil, co si Marthe pomyslí o tom, co by někteří mohli označit za radikální myšlenky.

Po prohlídce jeskyní, při které jim běhal mráz po zádech, se muži vrátili nahoru do haly. Luc nastavil tvář slunci, vděčný za hřejivé teplo a okamžitě si vzpomněl na nového hosta a na to, jak si ve foyer libovala v jasných slunečních paprscích, jako by slunce neviděla celé měsíce. Způsob, jakým se světlo odráželo od plavé barvy jejích vlasů a zvýrazňovalo jí spršku pih v obličeji. Pih, které si přímo říkaly o polibek.

„Z letošního ročníku mám dobrý pocit,“ prohlásil Alfons.

„Fajn,“ odpověděl Luc, když se vrátil do reality. „Víš, chci tu zavést nějaké změny.“

„Výborně.“ Druhý muž si promnul ruce. „Uděláme spolu úžasné víno. Musíme se modlit za dobré počasí a skvělou úrodu. Pojďme si teď u maman dát něco na zub a já přinesu šampaňské.“

Luc se podíval na hodinky. Bylo půl šesté. Pratetu bude lepší navštívit až ráno.

„Yvette má také nějaké novinky.“

„Yvette?“ Alfonsova sestra byla v mládí postrachem jeho života, neboť se rozhodla, že ho musí uhnat. Luc doufal, že o něj už dávno ztratila zájem.

„Jo.“ Alfons se rošťácky usmál. „Je zase zpátky.“

Kapitola 3

Hattie si připadala trochu jako Belle zfilmu Kráska azvíře, když otevřela dvojité dveře avstoupila do obrovského tanečního sálu. Před ní se rozprostíraly kilometry mramorových dlaždic, řada vysokých oken zakrytých neprůsvitnými roletami tlumila zářivé sluneční světlo zvenku anořila místnost do stinného pološera. To ticho ji téměř ohromilo aumocnilo nepříjemný pocit, že je tady vetřelcem. Potřebovala to ze sebe setřást, získat zpět svou rozhodnost, ale nepřipadalo jí úplně správné slídit sama po cizím domě.

Rozhodla se, že to musí vzít do svých rukou abrát to jako práci. Přešla koknu avytáhla roletu. Místnost zaplavilo světlo av jasných slunečních paprscích se roztančila prachová zrnka uvolňující se zlátky. Zašimralo ji vnose ahrozilo, že každou chvíli kýchne. Sluneční paprsek jako čepel meče prořízl šero aodhalil špinavé koberce, matné povrchy nábytku, které potřebovaly pořádně vyleštit, aponurou atmosféru sálu. Hattie každou chvíli čekala, že se ze sluncem vyšisované lenošky ztmavě zeleného sametu zvedne postava slečny Havishamové zDickensova románu Nadějné vyhlídky. Zamračila se. Elegantní lenoška se zakřivenými dřevěnými nohami adekorativně vyřezávanými okraji bývala kdysi nádherným kouskem. Když rukou přejela po látce, do vzduchu se vznesl další obláček prachu atentokrát opravdu kýchla. Provedla velmi rychlou inventuru sálu. Rozhodla se pokračovat vprohlídce budovy avrátit se sem později. Místnost této velikosti se dnes zjevně používala jen zřídka, proto byla tak zanedbaná. Strochou – no dobře, svelkým množstvím – péče by se mohla přetvořit na docela zajímavý společenský prostor. Na svatební hostinu byla ale jako stvořená. Hattie si dokázala představit, že by se zaplnila desítkami kulatých stolů, které by se později vyklidily pro tanec. Zamířila ke dveřím, ale roletu nechala vytaženou. Ještě naposledy se ohlédla, stiskla vypínač na stěně azadívala se na čtyři nádherné lustry. Pár žárovek zablikalo, ale počet těch vypálených naprosto převyšoval těch několik, které svítily – ai ty, pokryté silnou vrstvou prachu, poskytovaly jen poloviční výkon.

Pak se dostala do místnosti, která kdysi bývala velkolepou jídelnou. Při pohledu na ni jí pokleslo srdce. Copak takhle vypadá celý dům? Co dělá hospodyně? Ikdyž vtak velkém zámku se pravděpodobně používalo jen několik místností. Nedokázala si představit, že by vtéhle obrovské jídelně Luc ajeho rodina pravidelně obědvali či večeřeli. Zvlášť když měli takovou báječnou kuchyni. Hattie si přimhouřenýma očima prohlížela velký mahagonový stůl, jehož lesk překrývala silná vrstva prachu, zatímco polovinu jeho délky zakrývaly chaotické hromady nažloutlého stolního prádla. Na stejně ošuntěle vyhlížejících příbornících ležely desítky porcelánových souprav: sloupce jídelních adezertních talířů, podšálků, polévkových misek, ale išálků, které se nakláněly jako věž vPise. Vše doplňovaly rozličné servírovací misky akonvice vnejrůznějších barvách ase složitými vzory. Petrolejová modř, svěží zeleň, složitě malované květy apropracované zlacené okraje. Hattie zvedla znejbližší hromádky jemný jídelní talíř aopatrně sfoukla vrstvu prachu. Prstem přejížděla po špinavém povrchu, aby odhalila krajkový zlatý vzor na okraji aproplétající se světle růžové květy uprostřed. Otočila ho. Limoges. Zvedla další apodívala se na značku na spodní straně – tentokrát to byla míšeň. Hvízdla. Každý, kdo sledoval pořad Příběhy starožitností, by věděl, že tohle je docela slušná sbírka. Bylo tu nejméně deset jídelních souprav pro dvacet ivíce lidí. Avypadalo to, jako by je tu někdo právě odložil.

Hattie zavrtěla hlavou. Pocit štěstí aradost ze zámku se vytratily. Jestli je takový celý dům, bude mít opravdu co dělat abude potřebovat armádu uklízeček, aby ho na svatbu připravila. Ale pak si řekla, že se jistě mýlí. Tohle jsou místnosti, které rodina často neužívá, určitě bydlí vmenších, pohodlnějších pokojích.

Přešla na druhou stranu budovy avešla do malého vkusného salonu, kde před otevřeným krbem stála bleděmodrá pohovka shedvábným čalouněním astěny zdobily modré květinové tapety. Působilo to tu velmi žensky aelegantně, dokázala si představit, jak tu popíjí odpolední čaj. Nad krbem viselo zrcadlo abílá vyřezávaná římsa byla plná rodinných předmětů. Prach tady neměl místo. Na stěně vrohu nad pěkným malovaným stolkem visela skica malého chlapce nakreslená perem atuší. Hattie si súlevou oddechla. Tenhle salonek se jí líbil víc. Možná by ho Gabby mohla využít jako předpokoj, kde by se před svatebním obřadem sešla se svými družičkami amatkou avychutnala si sklenku šampaňského.

Tento šťastný obrázek se ale rychle vytratil. Prohlédla si několik nádherných přijímacích pokojů, znichž každý vyžadoval důkladnou hloubkovou očistu, ataké úžasnou knihovnu stmavými dřevěnými policemi od podlahy až ke stropu, vnichž se nacházely svazky za celá staletí. Nejkrásnější zdobené točité schodiště, jaké kdy viděla, nutně volalo po tuně leštidla se včelím voskem. Stálo tu iněkolik obrovských pohodlných pohovek, které klidně mohly posloužit jako postele. Poslední místnost, do které vešla, byl krásný salon vybavený menšími subtilními pohovkami akřesílky, čalouněnými hedvábím, aintarzovanými stolky sjemnými nohami, které jako by vypadly zfilmu natočeného podle románu Jane Austenové.

Když Hattie vstoupila na schodiště, musela se přinutit, aby pokračovala vcestě. Téměř se bála zjistit, co ji čeká vdalších třech podlažích budovy. Než došla do podkrovních pokojů vnejvyšším patře, bylo jí do pláče. Bylo tu plno krásného nábytku, přepychových, ale vybledlých látek atěch nejhustších pavučin, jaké kdy vživotě viděla. Byla nesmírně vděčná, že tyto pokoje nemusí připravovat pro hosty. To by byl herkulovský úkol.

Luc se zmínil, že jeho pokoj je tady vpodkroví, což ji udivilo. Jednalo se oprostory pro služebnictvo abylo to na nich znát. Majitel do nich rozhodně neinvestoval tolik peněz jako do místností vnižších patrech. Ataky byly ještě zchátralejší. Na druhém konci chodby zahlédla další dvě místnosti. Otevřela dveře do jedné znich abyla příjemně překvapená: stěny byly bíle vymalované sněkolika plakáty avikýřová okna vedla na malý balkon. Široká dřevěná prkna na podlaze byla obroušená avyleštěná do hladka apokoj byl pohodlně zařízený: pod šikmou střechou se nacházela zastrčená manželská postel ana stěnách bylo několik poliček sknihami, modely autíček amodelem vesmírné lodi zHvězdných válek zlega – domnívala se, že by to mohla být vesmírná loď Millennium Falcon – spolu sněkolika známými figurkami. Tohle byl očividně Lucův pokoj apodle obsahu polic mu patřil už vdětství. Usmála se nad dětskými knížkami. Poznala Saint-Exupéryho Malého prince, pár titulů osloním králi Babarovi ajednu, která jí byla známá díky seriálu Arsen Lupin na Netflixu – Arsen Lupin – lupič-gentleman. Byly tu inovější tituly – thrillery, jak předpokládala, protože vněkterých názvech rozeznala slova mort anoir.

Luc byl pořádkumilovný. Kromě bleděmodré mikiny přehozené přes židli ve vikýři se tu žádné oblečení nepovalovalo. Na psacím stole osvětleném designovou lampou Anglepoise leželo pár velkých knih, otevřených na stránkách ohroznech avinné révě. Evidentně vinařské příručky. Hattie si při pohledu na lesklé stránky uvědomila, že narušuje Lucovo soukromí, aspěšně se stáhla do vedlejšího pokoje.

Jakmile vešla dovnitř, věděla, že tady zůstane. Byl to zrcadlový obraz Lucova pokoje aokamžitě ji zaujal balkon avýhled do údolí. Vyšla ven, obešla stolek ažidle, opřela se obílé kamenné zábradlí azadívala se dolů do zahrady. Zaujal ji záblesk azurově modré barvy – na jedné zteras pod zahradami zabudovanými do kopce zahlédla kus bazénu apár lehátek. Někdy se tam určitě vydá, ranní plavání by bylo krásným začátkem dne. Což jí připomnělo, že sem musí přinést všechna svá zavazadla.

Ikdyž byl balkon hlavním lákadlem tohoto pokoje, stejně tak ji okouzlila jednoduchá bílá kovaná postel, bíle natřené dřevěné noční stolky na zdobených nohách aútulné křeslo. Šikmé stropy byly zalité slunečním světlem az postele viděla svěží zeleň na obzoru. Bonusem byla vlastní koupelna se sprchou přizpůsobenou ostrému úhlu stropu. Líbila se jí jednoduchost pokoje asnadný přístup na balkon ačerstvý vzduch. Dlouze se nadechla acítila, jak se vní něco uvolňuje. Příliš dlouho si připadala jako slepice namačkaná vkleci, která nemůže roztáhnout křídla. Tady se bude moci konečně pořádně nadechnout. Poprvé po dlouhé době se dívala dopředu, ven, ane zpátky dovnitř. Když už nic jiného, provede generální úklid vlastních pocitů.

Poté co vytáhla kufry nahoru, se rychle vybalila arozhodla se, že si vknihovně připraví notebook apoznámkový blok. Zdálo se jí to jako vhodné místo pro práci, apokud to Lucovi nebude vadit, zařídí si tam provizorní kancelář. Tohle je jeho domov arozhodně nechtěla překročit meze avyvolat vněm pocit, že si ho přivlastňuje.

~

Když Luc otevřel dveře do kuchyně vpřístavbě stáje, okamžitě spatřil Solange, jak sedí ustolu adívá se zokna. Zhubla avypadala bledší než dřív, ale jakmile ho uviděla, tvář se jí rozzářila. „Lucu! To je ale překvapení. Ví Alfons, že jsi tady?“

Luc se zasmál. „Právě se mě ptal na to samé. Mám spoustu novinek.“

„Cože?“ Solange byla opolovinu menší než její syn, ale co ji Luc znal, přísahal by, že nestárne. Teď jí muselo být něco přes padesát, ale její olivová pleť byla bez vrásek, ve tmavých vlasech neprosvítaly žádné šediny, ikdyž jasně hnědé oči, které kdysi zářily veselím, měla nyní zastřené asmutné.

„Alfons šel pro speciální lahev na oslavu.“

„To musí být opravdu velmi dobrá zpráva,“ prohlásila věcně. „Protože svínem šetří jako se šafránem.“ Unaveně si povzdychla as námahou se zvedla. „Jedl jsi? Ráno jsem byla na trhu.“

„Ne, nebyl čas,“ odpověděl aokamžitě se cítil provinile. Měl by být pozornější, neboť se zdálo, že příprava jídla je to poslední, co vtuto chvíli Solange potřebuje. „Až přijde, všechno ti povím.“

Přikývla. „Už ses viděl sMarthe?“

„Ne, půjdu tam zítra ráno.“

„Ve sklepě je brandy.“

Mdle se na něj usmála.

„Myslím, že jediný důvod, proč toleruje návštěvy, je to, že jí potajmu nosíme zakázané pití,“ zažertoval Luc.

„To jistě,“ odpověděla Solange. „Dáš si něco kjídlu?“ Mávla neurčitě rukou kledničce.

„Ne, to není třeba,“ řekl azastyděl se, protože mu žaludek protestně zakručel.

Sdalším ze svých unavených povzdechů zavrtěla hlavou. „Posaď se na dvorku.“

„Nechci ti přidělávat práci…“

Sevřela ústa, narovnala se av očích jí nečekaně zajiskřilo. „Není dne, abych nedokázala připravit talíř jídla, Lucu Brémonte…“ Světší živostí, než jakou projevila při jeho příjezdu, na něj mávla aposlala ho ven.

Oněkolik minut později se vynořila spodnosem, na němž nesla talíř sýra, košík bílého chleba, misku oliv aněkolik koleček sytě zbarveného salámu spolu se čtyřmi skleničkami na šampaňské ve tvaru malých misek, které postavila na stolek ve stínu právě rozkvétající vistárie.

„Anež něco řekneš, tyhle sklenky mám ráda. Nepochybně si onich myslíš to samé jako Alfons.“ Miskovité sklenky už dávno vyšly zmódy. „Šampaňské vnich nevydrží dost dlouho, ale občas,“ řekla zamyšleně aoči se jí zasnily, „je radost používat krásné věci místo praktických.“

Luc se usmál. Vždycky si dávala záležet na elegantní prezentaci avzhledu.

„Yvette je na cestě,“ dodala Solange. „Alfons jí napsal, že jsi tady.“

Luc poslušně přikývl, ikdyž uvnitř cítil znepokojení.

„Lucu!“ Oněkolik minut později se zvedl, aby ji přivítal, aona se mu vrhla do náruče, takže byl vděčný, že má postavu po matce, ane po bratrovi.

„Yvette.“

Opálenou rukou ho pohladila po tváři. „Jsi pořád tak hezký.“

„Díky,“ zamumlal as úlevou si všiml jiskřičky vjejích očích adiamantu na ruce. Tak tohle je očividně ta její novinka.

„Kdo je ten šťastlivec?“

Zvedla ruku, aby se pokochala třpytivým zásnubním prstenem. „Bertrand. Nejsem si jistá, jestli si ho pamatuješ. Vždycky odsud na léto odjížděl ave škole chodil oročník výš než já.“

Luc zavrtěl hlavou. Ačkoli tu často trávil léto, kromě Alfonse aYvette mnoho místních dětí neznal.

„Brzy se sním setkáš. Ale teď je vBretani, zítra za ním smaminkou na týden odjíždíme. Budeš se muset osebe postarat sám.“

„Moc se omlouvám, Lucu,“ pronesla Solange omluvně. „Kdybych věděla, že přijdeš…“

Sžíral ho pocit viny. Opravdu měl Solange dát vědět, že se objeví. „Zvládnu to, neboj. Pamatuješ, byla jsi to ty aMarthe, kdo mě naučil vařit.“

„Podívej, maman, už je zněj velký kluk. Aco je nového utebe, Lucu? Jak dlouho se zdržíš tentokrát?“ Vjejím hlase se objevil lehký posměšný přídech, který mu připomněl, že kněmu kdysi něco cítila, aon vždycky na konci léta zmizel.

Vzhlédl, protože slyšel přicházet Alfonse. Ten svíral tmavě zelenou lahev sněhou matky sprvorozeným dítětem vnáruči.

„Nějakou chvíli tu zůstanu,“ odmlčel se, než jim oznámil: „Otec konečně souhlasil stím, že můžeme vyrábět šampaňské.“

„Taky se na to těším,“ řekl Alfons. „Naléhal na mě, abychom se sešli aprobrali podmínky. Když se prý brzy dohodneme na dobré ceně, vezme víc hroznů.“