Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Dr. David J. Lieberman, Ph.D.

Nenechte se vytočit
Spolehlivý způsob, jak zůstat v klidu v jakékoliv konverzaci nebo situaci

Přeloženo z anglického originálu knihy David J. Lieberman, Never Get Angry Again, kterou vydalo nakladatelství Macmillan Publishing Group, LLC d/b/a St. Martin’s Publishing Group, 120 Broadway, New York, NY 10271, USA.

Never Get Angry Again
Text Copyright © 2018 by David J. Lieberman
Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group.
All rights reserved.

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 8639. publikaci

Překladatelka Mgr. Lenka Štěpáníková
Odpovědný redaktor Mgr. Hana Borovská, Ph.D.
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Návrh a zpracování obálky Eva Hradiláková
Počet stran 232
První vydání, Praha 2022
Vytiskla tiskárna Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2022
Author‘s photo © Hudi Greenberger Photography

ISBN 978-80-271-6628-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-6627-5 (pdf)
ISBN 978-80-271-3559-2 (print)

O autorovi

David J. Lieberman, Ph.D., je oceňovaný spisovatel a mezinárodně uznávaný odborník na lidské chování a mezilidské vztahy. Je autorem dvanácti knih, které byly přeloženy do dvaceti šesti jazyků a dvě z nich se ocitly na žebříčku bestsellerů deníku New York Times. Ve světě se jich prodalo více než tři miliony výtisků. Práce doktora Liebermana se objevily ve stovkách publikací; často také vystupuje jako host a odborník na sdělovací prostředky ve známých pořadech, jako je The Today Show, The View a Fox & Friends.

Dr. Lieberman je známý svými pronikavými postřehy z oblasti lidského chování a svou schopností nabízet praktické psychologické nástroje, které lidem pomáhají vést šťastnější, zdravější a produktivnější život. Podílel se na výcviku zaměstnanců armády Spojených států, FBI a NSA. Zhlédnutí jeho instruktážního videa je povinné pro účastníky výcviku zaměřeného na vedení psychologických operací (PSYOPS). Po celém světě vyučuje psychologický protokol sebeovládání určený pro vyjednavače vládních úřadů, psychiatry a vedoucí pracovníky podniků, které se umístily v žebříčku největších amerických společností podle obratu, sestavovaném časopisem Fortune (Fortune 100). Jeho techniky používají organizace a korporace ve více než třiceti pěti zemích.

Dr. Liebermana můžete kontaktovat zde: DrLieberman@Live.com.

Webové stránky: DrDavidLieberman.com

Úvod

Přiznejme si to otevřeně. Kdyby byly techniky zvládání hněvu skutečně efektivní, nevzali byste do rukou tuto knihu. Pravděpodobně jste už vyzkoušeli všechno: vlídně jste promlouvali sami k sobě, boxovali jste do polštáře, ujišťovali sami sebe, že vztek vám nepřinese nic dobrého. Až se ale ve vás příště začne zase vařit krev a vy budete vidět rudě, budete mít opět příležitost se přesvědčit, jak moc je vám počítání do deseti platné.

Tyto neobratné pokusy o zachování klidu jsou často marné a někdy i emocionálně vyčerpávající. Knihy o zvládání hněvu obvykle popisují tyto vyzkoušené a neověřené metody a přidávají zmínky o obecných případových studiích, historky ze života a samolepkové slogany. Faktem je, že nás nějaká věc buď trápí (a pak v nás vyvolává úzkost, frustraci nebo hněv), nebo ne. Jistě, naším cílem je zůstat v klidu, čehož můžeme nejlépe dosáhnout tím, že se prostě nebudeme rozčilovat. Potíž je ale v tom, že když se snažíme potlačit naše nutkání vybuchnout nebo se rovnou zhroutit, bojujeme proti své vlastní přirozenosti.

OTÁZKA ZA MILION DOLARŮ

Jak je možné, že někteří lidé nesou všechny své životní vzestupy a pády, prudké zvraty a rány osudu s nezlomným klidem a rozvahou, zatímco jiní vypění při sebemenší narážce a při každém zklamání či drobné frustraci se sesypou?

Odpovědí na tuto otázku je jediné slovo: perspektiva.

Představte si malé dítě, jemuž se při hře najednou rozbije hračka. V tu chvíli se mu zhroutí celý svět a ono může reagovat pláčem, skleslostí, nebo dokonce zuřivostí. Děti totiž nedokážou rozpoznat, natož ocenit, všechno ty dobré věci, kterými jsou v životě obklopeny: že mají co na sebe, že mají dostatek jídla a lásky a že je o ně dobře postaráno. Nevidí, že za hranicemi jejich vlastního malého světa existuje ještě jeden obrovský. Rodiče ovšem vědí, že rozbitá hračka opravdu není žádná tragédie, protože mají nadhled, který dítěti chybí.

Z  intelektuálního hlediska si pravděpodobně velmi dobře uvědomujeme, jak jsou vlastně věci, které nás dokážou rozzlobit, nedůležité a bezvýznamné. I když se ze všech sil snažíme pěstovat pozitivní vlastnosti jako například objektivitu a trpělivost, v okamžiku, kdy spěcháme a narazíme na pokladní, na jejíž jmenovce stojí „v zácviku“ a která zírá na pokladnu, jako by to byl kokpit raketoplánu, stejně propadneme frustraci. Zkoušíme si zachovat chladnou hlavu, ale negativní emoce se vynoří na povrch, a jakmile se jejich jiskra zažehne, rozhoří se naplno. A od té chvíle svádíme těžký boj.

Problém spočívá v tom, že máme zúženou perspektivu, což vysvětluje, proč se v zápalu okamžiku obvykle cítíme podráždění. Po několika minutách náš hněv trochu ustoupí. O pár hodin později už se cítíme méně naštvaní a po pár dnech se divíme, proč jsme se vůbec rozčilovali. Čas nám poskytuje nadhled a umožňuje nám vidět celou situaci jasněji. Podobně jako když rosteme a dospíváme a ohlížíme se zpět do minulosti, uvědomíme si, že letní tábor, na který jsme kdysi prostě museli za každou cenu jet; člověk, s nímž jsme se nutně museli přátelit, nebo práce v kanceláři, o kterou jsme tolik stáli, už pro nás nic neznamenají. Bez správné perspektivy budeme pořád jako dítě s rozbitou hračkou.

ODPOVĚĎ ZA MILION DOLARŮ

Mark Twain kdysi napsal: „Komedie je tragédie plus čas.“ Objevíme-li, jak změnit perspektivu, uvidíme dnešní události moudřejší a vyváženější optikou zítřka. Jakmile se naučíme rozpoznat, co je v daný okamžik opravdu důležité, nebudeme se muset do klidu nutit. Naše myšlenky, pocity a reakce na danou situaci se začnou přetvářet. Negativní emoce jako netrpělivost, nejistota a zlost se rozplynou – ne proto, že bychom se je snažili dostat pod kontrolu, ale spíš proto, že uvidíme situaci takovou, jaká doopravdy je.

Stále však stojíme před otázkou „Jak mám zjistit, co je důležité?“. Většina lidí samozřejmě chápe, že není dobré vyvádět kvůli maličkostem a že jediným důvodem, proč to lidé dělají, je fakt, že jim chybí nadhled. Co když se ale jedná o závažné věci, jako je nemoc, nespravedlnost nebo trauma? Objektivně vzato, jde v těchto případech o opravdu vážné problémy. Chceme-li takové krize zvládat s chladnou hlavou, musíme se naučit oddálit pomyslný objektiv, abychom si zachovali klidnou mysl bez ohledu na stávající nebo očekávanou situaci a získali duchapřítomnost, která nám umožní jednat
zodpovědně.

Typické nástroje pro zvládání hněvu můžeme v jistém ohledu přirovnat k přípravkům na hubení plevele. Musíte je neustále rozprašovat kolem sebe, aby plevel nevyklíčil, ale bez ohledu na to, jak moc jste obezřetní, stejně nepodchytíte úplně všechno a skončíte vyčerpaní. Kniha Nenechte se vytočit vám vysvětlí, jak zlikvidovat plevel i s kořeny tím, že se budete na realitu – na sebe samé, na svůj život a vztahy dívat z optimální perspektivy a naučíte se lépe vyznat ve svých emocích.

S využitím komplexního, holistického pohledu odhalíme a osvětlíme příčiny a složky hněvu. Často k nim patří díry v našem sebevědomí, způsobené špatným (komplikovaným nebo traumatickým) dětstvím, neúspěšnými nebo narušenými vztahy s lidmi, kteří jsou pro nás důležití, nebo tím, že nám v životě chybí skutečná vášeň a radost – což je ještě posilováno naším pocitem zahořklosti, když se ptáme: A kde je (proboha) v tom všem Bůh? Život je nespravedlivý, takže buď ho Bůh nemá ve své moci, nebo mu na mě nezáleží a nebo mě prostě nenávidí, říkáme si. A to nám k posílení sebeúcty ani ke zmírnění hněvu zrovna nepomáhá.

Může se samozřejmě stát, že i když máme patřičný nadhled, necháme se v kritickém okamžiku strhnout. Vypjaté situace nás mohou vyprovokovat k tomu, že hodíme rozum a racionální uvažování za hlavu, protože naše emoce vybuchnou dříve, než si stačíme uvědomit, co se vlastně děje. Takové chování lze ale změnit. Kdyby se za extrémních okolností objevil nějaký zapomenutý plevel, stále máte možnost zachovat si naprostou kontrolu. Pomocí nejmodernějšího výzkumu z oblasti neuroplasticity můžete doslova přeprogramovat svůj mozek tak, aby automaticky převzal kontrolu, i když máte pocit, že přicházíte o rozum.

Jak se říká, „na tango musí být dva“. Náročné životní okolnosti jsou jedna věc, je ale také pravda, že bychom se nemuseli učit ovládat svůj hněv, kdyby lidé kolem nás dokázali udržet na uzdě svou hloupost. Někteří lidé, ať už jsou to členové rodiny nebo přátelé či spolupracovníci, nás prostě dokážou spolehlivě vytočit. Vzhledem k mé zálibě v praktických věcech vás nyní krok za krokem naučím strategiím, jak přenastavit hranice, potlačit osobnostní konflikty a zvládnout obtížné vztahy, abyste si zachovali (nebo znovu získali) zdravý rozum a odstranili živnou půdu pro vznik problémů.

ODHALENÍ NEPŘÍTELE

Existují různé techniky, které nám sice mohou pomoci zvládat vztek, nemohou nám však zajistit uvědomění. Pouze úplné pochopení mechanismu vzteku – a toho, jak je marný a zbytečný – nás bude motivovat k zachování klidu. A právě proto je několik počátečních částí této knihy popisné povahy. Vysvětluje se v nich psychologická dynamika hněvu a lidské povahy. Další části pak nabízejí celou řadu psychologických nástrojů a technik, které vám umožní vítězit v tvrdých pozemních bojích proti nepříteli. Rozhodně však nepodceňujte sílu pochopení nepřítele, tedy vašeho hněvu. V každé situaci, která nás přivádí do varu, bychom se měli ptát sami sebe: Proč se ve skutečnosti zlobím? My si ale samozřejmě tuto otázku položit nemůžeme, protože v takových chvílích nedokážeme přemýšlet; pouze něco cítíme. V tu chvíli nejsme schopni rozumně uvažovat – a v tom spočívá slabé místo všech tradičně doporučovaných technik zvládání hněvu. Jestliže se však každým kouskem naší bytosti zcela ztotožníme s odpovědí na tuto otázku ještě předtím, než daná situace nastane, potom je pravda i v případě ztráty správné perspektivy pevně zakořeněna v naší samotné podstatě a klidná a kontrolovaná reakce se stane naší druhou přirozeností.

CO VÁM TATO KNIHA PŘINESE?

Kniha Nenechte se vytočit vám ukáže, jak trvale změnit svou perspektivu. Díky tomu se automaticky přestanete zaměřovat na maličkosti a důležité věci už ve vás nikdy nebudou vyvolávat prudké záchvaty nekontrolovatelného vzteku nebo zuřivosti. Začnete na ně totiž pohlížet optikou autentického přijetí. Objevíte snadný způsob, jak žít bez hněvu a už nikdy mu nepropadnout – tedy pokud vy sami nebudete chtít.

1. ČÁST
PRAVÝ DŮVOD, PROČ SE ROZČILUJEME

1
Jak se utváří perspektiva

Existují tři vnitřní síly, které často bývají ve vzájemném rozporu: duše, tělo a ego. Stručně řečeno, duše touží dělat to, co je správné, ego chce mít vždycky pravdu a vidět se v dobrém světle a tělo prostě chce z toho všeho uniknout. Pokud tedy ve svém životě činíte nějaké důležité rozhodnutí:

•Můžete si vybrat to, co je vám příjemné.

•Můžete si vybrat to, co na vás vrhá dobré světlo.

•Můžete si vybrat to, co je dobré nebo správné.

Naše tělo si žádá, abychom dělali to, co je příjemné. Do této kategorie spadá například přejídání se nebo příliš dlouhý spánek – jedná se tedy o věci, kterým se věnujeme, protože se díky nim cítíme dobře. Necháme-li se ovládat egem, uchylujeme se k různým činům od vtipkování na cizí účet až po pořízení obrovského nákupu nad rámec našich finančních možností. Ego nás nevede k tomu, co je dobré, ale k tomu, abychom vypadali dobře před ostatními.

Sebeúctu však získáváme pouze tehdy, rozhodujeme-li se zodpovědně a děláme-li to, co je správné – což je v tomto případě volba, jež je v souladu s naší duší (či morálkou nebo svědomím). Tímto způsobem totiž dojde ke skutečnému prolnutí sebeúcty a sebeovládání. Emocionální svoboda neznamená, že budeme dělat, co se nám zlíbí, ale spíše to, že budeme dělat, co skutečně chceme, navzdory svým chvilkovým touhám. Představte si, že držíte dietu a najednou vás popadne neodolatelná chuť na kousek čokolády. Dlouho se snažíte odolávat pokušení, ale nakonec podlehnete. Je to svoboda, nebo zotročení? Měli jste chuť na čokoládu, tak jste si ji dali. Ale jak jste se cítili chvíli poté? Jestliže si vyberete zodpovědnost, posilujete své sebeovládání, a zvyšujete si tak svou sebeúctu.

DĚLEJTE DOBRÉ VĚCI, ABYSTE SE CÍTILI DOBŘE

Pokaždé, když obětujeme zodpovědný přístup, protože nedokážeme odolat rozmarům, nebo se zaprodáme, abychom od druhých získali ocenění, ztrácíme respekt k sobě samým. Pokud opakovaně podléháme potřebě okamžitého uspokojení nebo žijeme tak, abychom si utvářeli a chránili vlastní uspokojivou image, potom se na sebe zlobíme a cítíme se vnitřně prázdní. V touze po umlčení naléhavého vnitřního hlasu, který stále opakuje „nemám se rád“, děláme všechno proto, abychom se cítili dobře. Chtěli bychom se mít rádi, ale místo toho se sami sobě ztrácíme. Nejsme schopni investovat do naší vlastní pohody a řítíme se střemhlav dolů po spirále vedoucí k únikovým a sebezničujícím aktivitám, abychom odvrátili naši pozornost od své vnitřní bolesti: přejídáme se, pijeme alkohol, užíváme návykové látky nebo vyhledáváme nesmyslné rozptýlení. Tyto zrádné požitky maskují naše pohrdání sebou samými, a protože naše pokusy o dosažení štěstí vedou jenom k větší bolesti, propadáme se stále hlouběji do zoufalství – a schováváme se.

Podívejme se na to z jiného úhlu: Zkoušeli jste někdy vést příjemný rozhovor s někým, koho nemáte rádi? Strávili jste někdy hodinu či celý den ve společnosti někoho, kdo vám šel na nervy? Pak mi jistě dáte za pravdu, že je to téměř bolestivé. A teď si představte, že byste s takovou osobou žili a že byste to čistě náhodou byli vy sami.
Pro člověka, kterému se nelíbí, kým se stal, je život velmi vyčerpávající. Je to stejné jako pracovat pro šéfa, kterým pohrdáme – sebemenší úkol v nás vyvolá rozmrzelost. Pracovali byste pro nějakou nevděčnou, nezvladatelnou osobu? Věnovali byste někomu takovému svůj čas, nebo dokonce lásku a respekt? Můžete se pokusit takovou osobu umlčet, odpoutat její pozornost nesmyslnými aktivitami a nekonečnou zábavou nebo jí pomoci ztratit se v mlze zneužívajícího chování, ale jen do té doby, dokud se jí nebudete muset postavit tváří v tvář, nebo jí dokonce pomáhat.

Přímo úměrně s tím, jak se nemáme rádi, klesá naše ochota snášet krátkodobou bolest pro dlouhodobý užitek. Kdo by chtěl vynakládat úsilí a snášet bolest a těžkosti kvůli někomu, koho vlastně nesnáší? Takový způsob myšlení je pochopitelný, ale docela problematický. Jestliže se příliš často vyhýbáme svým povinnostem a novým příležitostem, přicházíme o víc, než si dokážeme představit. Studie dokládají, že naše tendence vyhýbat se bolesti, která je spojena s převzetím zodpovědnosti za vlastní život, tvoří jádro hněvu a zásadním způsobem ovlivňuje téměř všechny emoční poruchy včetně úzkosti, deprese a závislostí.1

PERSPEKTIVA = DUŠEVNÍ ZDRAVÍ

Jak se naše chování stává stále bezohlednějším a nezodpovědnějším, naše ego roste, aby kompenzovalo pocity viny, nejistoty a hanby. Naše perspektiva se zužuje a my se začínáme zaměřovat pouze na sebe a opomíjet okolní svět, což nás činí citlivějšími a labilnějšími. Do té míry, do jaké odmítáme přijmout pravdu o sobě samých a svém životě – a překonat svou lenost a strach z bolesti –, se ego zapojuje do naší „ochrany“ a snaží se svalit vinu na někoho jiného. Jinými slovy: Jestliže není chyba ve mně, musí být něco v nepořádku s tebou. Nebo: Svět je nespravedlivý. Všichni se proti mně spikli. Tímto způsobem v nás zapouští kořeny první semínka neuróz a paranoie. Abychom si uchovali křišťálově čistou představu o sobě samých, musíme si v představách zkreslovat okolní svět. A je-li naše chápání reality chybné, potom se nedokážeme přizpůsobit životu.2

Pokud člověk ztratí zdravý rozum – tedy schopnost vidět a přijímat okolní svět a reagovat na něj, znamená to, že ztratil veškerou perspektivu. Emocionální nestabilita – která je příčinou hněvu – vlastně představuje nedostatek jasného úsudku a určuje, do jaké míry nás bude moci ovládat naše ego.

Zodpovědná volba (v souladu s naší duší) → naše sebeúcta se zvyšuje → ego slábne → rozšiřuje se perspektiva → nezkreslená realita → dokážeme vidět a přijímat pravdu (i když je obtížná a bolestivá) = pozitivní stav, emoční zdraví → zodpovědné chování

Nezodpovědná volba (v souladu s naším egem / poživačným tělem) → naše sebeúcta se snižuje → ego narůstá → zužuje se perspektiva → zkreslená realita → nedokážeme vidět a přijímat pravdu (jestliže je obtížná a bolestivá) = negativní stav, nedostatečné emoční zdraví → nezodpovědné chování

2
Naštvaní sami na sebe,
naštvaní na celý svět

Nikdo z nás nechce připustit, a už vůbec ne sám sobě, že je líný a sobecký, nebo že snad nedejbože chyboval či selhal. Naše ego je proto vybaveno celým arzenálem štítů a nárazníků v podobě tzv. obranných mechanismů ke zmírnění drsné reality. Místo, aby nás (nebo spíše naše ego) chránily, však tyto obranné mechanismy pochopitelně způsobují jen další nárůst nestability a nejistoty. A čím větší je propast mezi pravdou a naší schopností ji přijmout, tím křehčí je naše emocionální zdraví. Doktor William Glasser ve své knize 
Reality Therapy píše:

„Všichni pacienti, kteří se neúspěšně snaží naplnit své potřeby, bez ohledu na to, jaké chování k tomu zvolí, vykazují jeden společný rys: popírají realitu světa kolem sebe. (…) Ať už se jedná o popírání částečné nebo o úplné vymazání reality v případě chronicky nemocného zanedbaného pacienta ve státní nemocnici, popírání reality je běžné. Terapie bude úspěšná pouze tehdy, bude-li pacient schopen upustit od popírání světa a uznat, že realita existuje a že se bude muset naučit naplňovat své potřeby v jejím rámci.“1

Naše ego zkresluje svět tak, abychom mohli vyváznout s čistým štítem. Avšak ještě předtím, než se to stane, dojde v utajených hlubinách našeho nevědomí ke kolizi, ke konfliktu mezi pravdou a lží, jenž vede k psychologickému fenoménu zvanému kognitivní disonance, tedy k pocitu nepříjemného napětí a stresu, vznikajícímu v okamžiku, kdy se v nás perou dva protichůdné postoje. Jedná se o vedlejší produkt napětí mezi duší a egem, když se rozhodujeme, zda přijmout realitu, nebo svůj vnitřní nesoulad zmírnit pomocí různých obranných mechanismů. Jejich nejběžnějšími projevy je vyhýbání se, popírání nebo ospravedlňování.

Jako dobrý příklad kognitivní disonance můžeme uvést například shopaholiky. Přestože si uvědomují nebezpečí spojená se svou závislostí, mohou se snažit snížit nesnesitelné napětí tím, že: (a) se vyhýbají problému, tedy že např. všechny výdaje platí kreditní kartou, aby nemuseli tolik myslet na to, kolik peněz ve skutečnosti utrácejí; (b) popírají, že jsou závislí a že si nemohou pomoci – že je to stejné, jako kdyby jejich auto vjelo do nejbližšího obchodního centra z vlastní vůle; (c) racionalizují své nákupní návyky („Kdybych si nevyrazila mimo domov, určitě bych porušila dietu, kterou držím.“) a nebo, což je to nejtěžší: (d) si přiznají pravdu a podniknou kroky k získání potřebné pomoci.

„Drew Westen a jeho kolegové (2006) zjistili, že ‚je-li člověk konfrontován s disonantní informací, oblasti mozku zodpovědné za rozhodování se prakticky vypnou a emoční okruhy se znovu radostně rozsvítí ve chvíli, kdy je soulad obnoven.‘2 Westen uvádí, že lidé prostě otáčejí ‚kognitivním kaleidoskopem‘, dokud jeho dílky nevytvoří vzor, který chtějí vidět, a jejich mozek se jim pak odvděčí aktivací těch obvodů, které se podílejí na vzniku potěšení. Zdá se, že pocit kognitivní disonance může mozek doslova bolet!“3

To je důvod, proč se ego chopí každé příležitosti k usmíření našeho vnitřního konfliktu. Tento proces, kdy je v sázce naše sebepojetí, velmi dobře ilustruje následující anekdota:

Jistý muž se jednoho dne probudil s přesvědčením, že je zombie. Když o tom řekl své ženě, snažila se mu takový nesmysl vymluvit:

„Ty nejsi zombie!“ prohlásila.

„Ale jsem,“ trval na svém muž.

„A proč si to myslíš?“ zeptala se manželka.

„Zombie přece vědí, že jsou zombie,“ reagoval muž bezelstně.

Jeho žena si uvědomila, že taková diskuse nikam nevede, a tak zavolala jeho matce a vysvětlila jí, co se děje.

Matka se pochopitelně snažila pomoci: „Podívej, já jsem tvoje matka. Nemyslíš si, že kdybych porodila zombie, musela bych o tom vědět?“

„Nemusela,“ oponoval syn. „Zombie se ze mě stal až později.“

„Nevychovávala jsem svého syna proto, aby se z něj stal zombie, a už vůbec ne proto, aby si to myslel,“ hořekovala matka.

„A přesto jsem zombie,“ uzavřel syn, aniž by ho matčino vyjádření nějak trápilo.

Později toho dne zavolala jeho žena psychiatrovi. Recepční jim sjednala okamžitou schůzku. Do hodiny seděl manžel v psychiatrické ordinaci.

„Takže vy si myslíte, že jste zombie?“ zeptal se psychiatr.

„Vím, že jsem zombie,“ upřesnil muž.

„A řekněte mi, krvácejí zombie?“ pokračoval psychiatr.

„Samozřejmě že ne. Zombie jsou živí mrtví. Nemohou krvácet,“ řekl muž, který začínal pociťovat mírné podráždění, jelikož měl pocit, že lékař přešel k poněkud povýšenému tónu.

„Dobrá, tak mě sledujte,“ pravil psychiatr a připravil si špendlík. Pak uchopil mužův prst a špendlík do něj jemně zabodl. Muž v údivu hleděl na svůj prst a dobré tři nebo čtyři minuty se nezmohl na slovo. Potom triumfálně pronesl: „Tak vidíte. I zombie krvácejí!“4

MASKA, KTEROU NELZE SEJMOUT

Popírání reality něco stojí. Když se naše vyčerpané ego ocitne na pokraji sil, začne si upravovat obraz světa ve snaze eliminovat vše, co by nám mohlo ublížit nebo způsobit, že bychom ukázali své pravé já, ať už sobě samým nebo svému okolí. Jsme natolik vyděšení potenciálními nebezpečími, ohrožujícími náš sebeobraz, že jsme neustále ve střehu. Schováváme se za přepečlivě vytvořenou fasádou a identita, kterou jsme si vybudovali na svou ochranu, se brzy stává naší ulitou, do níž se stahujeme. Časem se propadneme do pekelné propasti nerealizovaného potenciálu. Naše pravé já slábne a my cítíme obrovskou prázdnotu. Už nežijeme sami pro sebe. Existujeme, abychom chránili svůj obraz, své ego. Hrajeme různé hry a nasazujeme si masky, abychom světu ukázali tu tvář, kterou si myslíme, že chce vidět.

Možná si ani neuvědomujeme, do jaké míry stylizujeme své postoje a chování i své hodnoty a přesvědčení, jenom abychom se vyhnuli sebereflexi, kompenzovali sebenenávist a vytvořili si image, která všechno zakryje. Ztrácíme tím sami sebe a přizpůsobujeme se pravidlům ostatních kvůli jejich pochvale. Není tedy divu, že nikdy necítíme skutečné uspokojení. Nemáme-li rádi sami sebe, nemůžeme lásku dávat ani se cítit milovaní. Ačkoliv nás obklopuje spousta náklonnosti a obdivu, my prožíváme zcela jinou realitu – nekonečný proud zhrzené lásky. Nakonec zůstáváme uvnitř prázdní a rozzlobení.

Představte si, že naléváte vodu do bezedného šálku. Když ji naléváte, šálek se zdá plný. Když se nádoba plní, cítíte se spokojení. Avšak ve chvíli, kdy ji někdo přestane naplňovat (nepřetržitou pozorností, respektem nebo obdivem), voda rychle proteče a my cítíme stejnou žízeň jako předtím. Rozbitý šálek nelze nikdy naplnit, a my proto nikdy nedokážeme uhasit svou žízeň bez ohledu na to, kolik dostáváme. Král Šalamoun, nejmoudřejší z moudrých, řekl: „Kdo miluje peníze, peněz se nenasytí, kdo miluje hojnost, nemá nikdy dosti. Také to je pomíjivost.“5 Lidé, kteří se snaží posilovat svou sebeúctu čerpáním z vnějších zdrojů, nikdy nedosáhnou spokojenosti. Jsou totiž ztělesněním bezedné jámy.

Všichni jsme předurčeni k tomu, abychom měli rádi sami sebe, ale pokud nedokážeme vyživit sami sebe pomocí správných rozhodnutí, a získávat tak sebeúctu, obracíme se v touze po nasycení ke zbytku světa. Zoufale, ale marně se snažíme přetransformovat lásku a úctu našeho okolí do pocitu vlastní hodnoty. Náš neustále se měnící sebeobraz se stává přímým odrazem světa kolem nás. Cítíme se mizerně, každý letmý pohled nebo náhodný komentář nás dokáže ranit.

Zoufale a mylně se přesvědčujeme: Když jim na mně záleží, možná za něco stojím, a pak se snad můžu mít rád. Takhle to ale není – a na tom ztroskotá mnoho neúspěšných vztahů. Když nám chybí sebeúcta, odháníme od sebe právě ty lidi, které ve svém životě tak zoufale chceme, protože nemůžeme pochopit, jak by mohli milovat někoho tak nesympatického, jako jsme my. A i když si k nám náklonnost a laskavost druhých nakonec proklestí cestu, nedokážeme ji přijmout. Takové pokusy o sblížení nám vlastně nejsou příjemné, ale spíše nás matou. Příkaz ega zní jasně: odmítnout druhé dříve, než stačí odmítnout oni nás.

A aby toho nebylo málo, čím více ztrácíme sebekontrolu, tím zoufaleji se snažíme manipulovat událostmi a lidmi kolem nás, zejména těmi nejbližšími – buď otevřeně, nebo pasivně agresivně. Intuitivně cítíme, že sebekontrola podporuje sebeúctu, takže když se sami nedokážeme ovládat, potřebujeme alespoň ovládat někoho nebo něco jiného, abychom získali pocit moci (tato problematika je podrobněji popsána ve 4. kapitole). Nedostatek sebeúcty může tedy vyvolat silnou nevědomou touhu uzurpovat si autoritu, překračovat hranice a chovat se špatně k těm, kterým na nás záleží. Pokud se nám nelíbí, kým jsme, nemůžeme si pomoci a musíme se sami na sebe zlobit. Pak si vybíjíme zlost na světě kolem nás a na ostatních.

3
Odpojení od sebe samých,
izolovaní odostatních

Ať chceme nebo ne, naše emocionální, duchovní atělesná pohoda závisí na kvalitě našich vztahů – minulých isoučasných. Vpředchozí kapitole jsme si vysvětlili, že lidé snedostatkem sebeúcty mají potíže spřijímáním lásky; ve skutečnosti je pro ně ovšem velmi obtížné ilásku dávat. Můžeme dávat jen to, co sami máme. Dáváme lásku. Dáváme úctu. Pokud je sami nemáme, co můžeme dát?

DÁVAT A BRÁT

Azde narážíme na mnohdy obtížně rozpoznatelný rozdíl mezi sexuální touhou aláskou. Sexuální touha je opakem lásky. Pokud po někom nebo po něčem toužíme, je náš zájem čistě sobecký. Chceme brát, abychom se cítili naplnění. Když však milujeme, zaměřujeme se na to, jak můžeme dávat, aděláme to rádi aochotně. Jestliže se milovaná osoba trápí, cítíme bolest. Trápí-li se ten, po kom toužíme, přemýšlíme nad tím, jaké nepříjemnosti či nečekané komplikace nám to způsobí. Vprvní řadě mě zajímá, co to znamená pro mě, nikoliv pro tebe.

EMPATIE VERSUS SOUCIT

KOUŘ A ZRCADLA