Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

M. A. Bennettová

Štvaná zvěř

Text copyright © 2018 by M. A. Bennett
Originally published in the English language in the UK by Hot Key Books, an imprint of Bonnier Books UK Limited.
The moral rights of the Author have been asserted.
Cover illustration copyright © 2017 by M. A. Bennett
Translation © Martin Forman, 2022

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 8643. publikaci

Překlad Martin Forman
Odpovědný redaktor Jakub Laxar
Jazyková úprava Martina Weberová
Grafická úprava a sazba Ondřej Mikulecký
První vydání, Praha 2022
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Text copyright © 2018 by M. A. Bennett
Cover illustration copyright © 2017 by M. A. Bennett
Translation © Martin Forman, 2022
© Grada Publishing, a. s., 2022

ISBN 978-80-271-6635-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-6634-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-3632-2 (print)

Conradovi a Ruby, kteří jsou Středověcí i Divocí tam,
kde na tom záleží.

„Pronásleduj jelena až k jeho pelechu.“
Edward z Norwiche: Mistr lovu, 1373

STAGS
1

Kapitola první

Myslím, že jsem asi vrah.

Ačkoliv, vzhledem k tomu, že jsem nechtěla nikoho zavraždit, jednalo se spíš o usmrcení člověka. Takže čistě technicky bych se měla nazývat usmrtitelka. Ale takové slovo asi neexistuje. Když jsem získala stipendium na STAGS, moje tehdejší ředitelka mi řekla: „Na té škole budeš nejbystřejším studentem, Greer McDonaldová.“ Možná jsem, možná ne. Ale jsem dost bystrá na to, abych věděla, že usmrtitelka není slovo.

Asi bych měla hned na začátku, ještě než ztratím veškeré vaše sympatie, říct, že jsem nikoho nezabila vlastníma rukama. Bylo nás víc. Pomohla jsem způsobit smrt, ale nebyla jsem na to sama. Jsem vrahem asi tak, jako jsou jimi ti, kteří se účastní honu na lišku – každý z nich je odpovědný za její smrt, ačkoli loví jako skupina. Nikdy se neví přesně, který pes lišku roztrhal, ale všichni ti psi a všichni jezdci v těch svých elegantních rudých kabátech na tom mají svůj podíl.

Právě jsem se odkopala. Všimli jste si toho? Ty kabáty – ty, co pracháči nosí na honech na lišku – jsou růžové, ne rudé. Je to lovecká růžová. A ti psi nejsou psi, jsou to honiči.

Pokaždé, když otevřu pusu, tak se odkopu. Greer McDonaldová, holka, která nezapadá. To ten můj severský přízvuk, víte? Narodila jsem se a vyrostla v Manchesteru a až do tohohle léta jsem chodila na všeobecné gymnázium Bewley Park. Na obou těch místech jsem v pohodě zapadala. Když jsem získala stipendium na STAGS, zapadat jsem přestala.

Asi bych vám měla o STAGS něco málo říct, protože mi zrovna dochází, jak úzce je škola s tou vraždou spojená. STAGS je zkratka pro St Aidan the Great School neboli Školu svatého Aidana Velikého. Jedná se o doslova nejstarší školu v Anglii. Žádná z budov gymnázia Bewley Park, na které jsem předtím chodila, nebyla postavena před rokem 1980. Kaple, nejstarší budova na STAGS, byla postavena už v roce 683 a je zdobená freskami. Freskami! Bewley Park zdobilo jen graffiti.

STAGS nezaložil v sedmém století nikdo jiný než svatý Aidan Veliký. Před tím, než církev rozhodla, že je veliký, byl prostým starým mnichem, jenž se potuloval po severní Anglii a vykládal o křesťanství každému, kdo byl ochoten naslouchat. Potom jednoho dne, nejspíš aby se už nemusel nikde toulat, založil školu, kde o křesťanství vykládal svým žákům. Možná si myslíte, že ho prohlásili za svatého kvůli jeho usilovnému šíření křesťanství, ale takhle to zjevně nefunguje. Abyste se stali svatým, musíte učinit zázrak. Aidanovým zázrakem bylo to, že zachránil jelena před lovci tím, že ho udělal neviditelným. A proto se jelen stal emblémem Aidana i školy. První věcí, které jsem si všimla, když mi přišel zvací dopis k pohovoru, bylo jelení paroží, jež se v jeho záhlaví větvilo jako dvě malé černé slzy rozpité na papíře.

Poprvé jsem Školu svatého Aidana Velikého spatřila, když jsem dorazila na přijímací pohovor. Byl to jeden z těch slunných dnů uprostřed zimy: třpytící se ledové plochy a dlouhé, hluboké stíny, kam jen oko dohlédlo. S tátou jsme v jeho deset let starém mini cooperu projeli bránou a pak jsme pokračovali po dlouhé příjezdové cestě, jež protínala bujný zelený trávník. Na jejím konci jsme vystoupili a pak už jsme jen zírali a zírali. Na našem dlouhém výletě z Manchesteru do Northumberlandu jsme viděli pár úžasných scenérií, ale tohle všechno překonávalo. Před námi se rozkládal nádherný středověký šlechtický dům obehnaný jakýmsi příkopem s můstkem vedoucím ke hlavnímu vchodu. Budova rozhodně nevypadala jako velitelství zvráceného kultu, kterým ve skutečnosti byla. Jedinou nápovědou, kdybych po něčem takovém pátrala, mi mohlo být paroží tyčící se nad hlavními dveřmi.

„Jiná země,“ řekla jsem chvějícím se hlasem.

Táta nepřikývl, nepřitakal ani neutrousil: „Moje řeč.“ Řekl jen: „Kdyby…“

Můj táta je kameraman divoké přírody, ale má rád všechny druhy filmů, nejen dokumenty, na kterých obvykle pracuje. Koukáme se spolu na spousty filmů, od těch obskurních s titulky až po nejstupidnější současné blockbustery. Jsem dokonce pojmenovaná po hvězdě černobílé éry Greer Garsonové. Když je táta na cestách nebo má noční natáčení, dívám se na filmy sama, abych dohnala třicetiletý náskok, co na mě má. Máme takovou hru, kterou společně hrajeme: když uvidíme něco, co nám připomíná nějaký film, řekneme nahlas jméno toho filmu a ten druhý pak musí jmenovat jiný snímek, který se zabývá stejným tématem. Teď jedeme filmy o soukromých školách. „A ještě“, řekl táta, „Zéro de Conduite.“

„Oh là là,“ já na to, „francouzská kinematografie. To je hozená rukavice!“ Usilovně jsem se zamyslela. „Harry Potter, jednička až osmička,“ řekla jsem trochu rozechvěle. „To je osm bodů.“

Táta samozřejmě zaslechl nervozitu v mém hlase. Přestože zná tolik filmů, že mě mohl snadno porazit, zjevně usoudil, že dnes na to není ten správný den. „Dobrá,“ prohlásil a pousmál se povytažením koutku úst, „vyhrálas.“ Zahleděl se na velkolepý vchod a paroží nad ním. „Pojď, ať už to máme z krku.“

A zadařilo se. Zvládla jsem pohovor i zkoušku a dostala se tam. O osm měsíců později jsem na začátku podzimního trimestru procházela hlavním vchodem pod jelením parožím jako studentka závěrečné dvouletky.

Brzy jsem zjistila, že paroží je na STAGS velmi podstatná věc. Výhružně trčí doslova z každé zdi. Jelen je dokonce ve školním znaku a pod ním jsou vyšitá slova „Festina Lente.“ (Ne, taky jsem to neznala; je to latinsky a znamená to „Pospíchej pomalu“.) Ty fresky v kapli, které jsem předtím zmiňovala, zobrazují scény ze „zázraku“ na lovu, při kterém svatý Aidan učinil jelena neviditelným. Je tam také velmi stará vitráž, na níž Aidan drží před tváří nervózně vyhlížejícího jelena zdvižený prst, jako by se ho snažil utišit. Na ty fresky a okno jsem se něco nakoukala, protože do kaple musíme chodit každé ráno, což je pěkná nuda.

A kromě toho, že je v kapli nuda, je tam taky pekelná zima. Jde o jedinou chvíli, kdy jsem ráda, že mám na sobě uniformu STAGS. Ta se skládá z dlouhého černého tudorovského kabátu z tlusté plsti, který mi sahá až po kolena a vepředu má pozlacené knoflíky. Kolem krku máme bílou klerikální vázanku a kolem pasu tenký pásek z jelení kůže, jenž musí být zavázán přesně daným způsobem. Pod kabátem nosíme jasně rudé punčochy barvy krve v tepnách. Z módního hlediska je to k smíchu, ale aspoň vás to takhle daleko na severu udrží v teple.

Asi vás nepřekvapí, že STAGS je dost nábožensky založená. My s tátou na tyhle věci vůbec nejsme, ale to jsme v přihlášce tak nějak zamlčeli. Vlastně jsme možná trochu vyvolali dojem, že chodíme do kostela. To bylo ještě v době, kdy jsem na té škole opravdu chtěla být. Táta se chystal točit v zahraničí dokument pro BBC a měl být následující dva roky většinu času pryč. Kdybych nešla na STAGS, musela bych bydlet u tetičky Karen a to se mi teda vážně nechtělo. Moje ředitelka na Bewley soudila, že mám na to, získat stipendium na STAGS, a ukázalo se, že měla pravdu. Náhodou mám taky fotografickou paměť, což rozhodně nebylo na škodu. Ani vám nedokážu vypovědět, jak moc se mi hodila, když jsem seděla u přijímaček. Ale kdybych věděla, co se stane o podzimních prázdninách, tolik bych se nesnažila. Bez protestů bych bývala zamířila k tetičce Karen.

Kromě neustálého chození do kaple je spousta dalších věcí, kterými se STAGS odlišuje od normální školy. Jednou z nich je, že nazývají podzimní trimestr Michaelmas, jarní Hilary a letní Trinity. Další pak to, že učitelé nejsou „páni“ nebo „paní“, ale fráteři. Takže nás třídní pan Whiteread je fráter Whiteread. A co je ještě podivnější, naše hlavní vychovatelka (paní Petrieová) je fráterka Petrieová. Řediteli, skutečně přátelskému chlapíkovi, s nímž jsem se setkala při pohovoru a jenž vypadá jako Santa Claus, se říká opat. A jako by toho nebylo dost, nosí fráteři přes obleky zvláštní dlouhé šaty podobné mnišským hábitům s provazem ovázaným kolem pasu. Mnozí z nich jsou bývalými žáky školy a pořád dokola vyprávějí o tom, jaké to bylo, když byli na STAGS oni (podle toho, co říkají, se zdá, že úplně stejné – ta škola je tak zastaralá, že by mě dost překvapilo, kdyby se tu změnila byť jen jediná věc). Fráteři samotní jsou pak hotové starožitnosti. Všem bych jim hádala přinejmenším šedesát. Díky tomu mají bezpochyby bohatou praxi, ale mám silné podezření, že ty staříky zaměstnali hlavně proto, že po žádném z nich nemůže nikdy nikdo vyjet. Románky mezi učiteli a žáky, o kterých věčně čtete online, tak ty tady rozhodně nehrozí.

Se sportem je to na STAGS taky zajímavé. Nehrajeme tu klasiku jako basketbal, volejbal a fotbal, nýbrž věci jako fives a pravý tenis, který se hraje na dřevěných tudorovských kurtech. Ty najdete za venkovními hřišti. Tato hřiště, známá jako Bedův plac, jsou obrovská, ale nepoužívají se pro standardní sporty, jako je atletika, ale pro ragby („rugger“) a lakros.

STAGS má vlastní divadlo, jež ale postrádá moderní scénu a osvětlení. Jde o věrnou repliku jakubovského divadla a je osvětlené svíčkami. Svíčkami! Místo němčiny a francouzštiny se učíme latinu a řečtinu. Jídlo je taky jiné než v normální škole, ale v tomhle případě se liší tím, že je vážně dobré. Vlastně je výborné. Takové pokrmy dostanete v luxusní restauraci, na rozdíl od té šlichty, kterou nám vařili v Bewley Park. Při jídle nás obsluhují ženy z místní vesnice. Jsou moc milé, jenže místo vděčnosti se jim dostává posměšné přezdívky „svačinářky“.

Ale jak už jste možná uhodli, hlavní rozdíl mezi STAGS a normální školou je v tom, že stojí hotový majlant. Rodiče platí školné velice ochotně a netrvalo mi dlouho přijít na to proč. Neplatí za to, aby jejich milánci mohli využívat jakubovské divadlo či bazén olympijských rozměrů, anebo snad za oslňující krásu tohoto místa. Platí za to, aby jejich děti byly jiné.

Po prvních zhruba tisíc let byly na STAGS jen čtyři koleje: Honorius, Beda, Oswald a Paulinus. Potom, před pár desítkami let, začali přijímat i dívky, a tak byla založena nová dívčí kolej Lightfoot. V přijímacím dopise stálo, že se nachází v jedné z „modernějších“ budov, takže jsem očekávala prosklenou dřevostavbu s centrálním vytápěním. Ukázalo se, že Lightfoot postavili v roce 1550 a má alžbětinská okna a legrační točité komíny. Ve STAGS se zjevně za modernu považuje polovina šestnáctého století.

Můj pokoj se nachází na třetím podlaží na konci táflované tudorovské chodby. Místnost samotná skrývala za masivními dubovými dveřmi překvapivě moderní vybavení. Byl tam nábytek z dřevotřísky, koberce barvy kancelářské modři a také jedna dívka.

Mám trochu problém odnaučit svůj mozek srovnávat můj život s filmem. Kdyby bylo moje první setkání s novou spolubydlící popsáno ve scénáři, vypadalo by asi takto:

GREER (usmívá se): Já jsem Greer. Jak se jmenuješ ty?

Greeřina spolubydlící si ji pohrdavě změří od hlavy k patě.

SPOLUBYDLÍCÍ (obrátí oči v sloup): Ježiši.

Od té chvíle jsem jí v duchu vždycky říkala „Ježiši“, protože mě to nutilo k úsměvu a na STAGS jinak moc věcí k pobavení není. Později jsem zjistila, že doopravdy se jmenuje Becca. Byla blázen do koní a měla na zdi pověšené obrázky svých poníků, zatímco já tam měla tátovy fotky. Možná jí chyběli stejně, jako táta chyběl mně. To jsem se nedozvěděla. Žádný jiný dialog mezi námi v téhle části příběhu neproběhl. Později jich bude spousta, ale je smutnou pravdou, že během toho prvního trimestru se mnou nikdo moc nemluvil. Učitelé mi pokládali během výuky otázky, svačinářky říkaly věci jako: „Brambory, nebo kaši, zlatíčko?“ (Jejich přízvuk ve mně vyvolával stesk po domově.) A Shafeen, kluk z mé výukové skupiny, na mě občas zamumlal něco jako: „Teplotní stabilita dusičnanů vykazuje stejný trend jako u uhličitanů.“

Ačkoli se mnou sdílela pokoj, Ježiši na mě podruhé promluvila skoro až na konci trimestru, a to jen díky tomu, že jsem dostala Pozvánku. Zpětně si myslím, že kdybych měla v tom prvním trimestru víc kamarádů, nebo aspoň vůbec nějaké, nikdy bych to pozvání nepřijala. Možná jsem to udělala, protože jsem se cítila osamělá. Nebo možná proto, pokud mám být upřímná, že přišlo od nejhezčího kluka na škole.

Kapitola druhá

Mám samozřejmě na mysli Henryho de Warlencourta.

Teď už jste o něm možná četli na internetu, na té ujeté facebookové stránce, kterou mu udělali, nebo jste viděli jeho fotku ve zprávách. Ale tenkrát ještě slavný – či spíš nechvalně známý – nebyl. Tedy aspoň ne mimo okruh svého světa. Říká se „o mrtvých jen v dobrém“, a tak povím jen tolik, že byste při pohledu na něj nikdy nehádali, jako strašný to byl člověk.

Musím se fakticky snažit, abych si vzpomněla, jak jsem ho vnímala při našem prvním setkání. Abych byla věrná svým prvním dojmům. Zkusit se oprostit od toho, co o něm vím teď. Byl to zkrátka ten nejkrásnější kluk, jakého jsem kdy spatřila. Ve svých sedmnácti byl už dost vysoký, blonďák s modrýma očima a opálenou pletí. Když byli lidé v blízkosti Henryho de Warlencourta, celou dobu ho sledovali – i když předstírali, že ne. Zdálo se, že dokonce i fráteři z něj byli paf. Nikdy ho za nic nepotrestali. Ne proto, že by nic neprovedl, ale proto, že trestu vždycky nějak unikl. Byl jako jedna z těch cool pánví na smažení, na kterou se nikdy nic nepřilepí. Myslel si, že je nepřemožitelný. Jenže nebyl.

Henry de Warlencourt byl navzdory svému cize znějícímu jménu Brit jako poleno. Některý z jeho vzdálených předků se patrně v rámci francouzského vojska zúčastnil křížové výpravy, načež se oženil s nějakou šlechtičnou, jež vlastnila půlku severní Anglie, a usadil se tu. Od té doby byli Warlencourtové neobyčejně bohatí. Jejich dům Longcross Hall je překrásné panské sídlo v Jezerní oblasti. Vím to líp, než bych bývala chtěla, protože Longcross se stal místem onoho činu.

Jelikož jsem ve všech svých předmětech patřila do nejlepší skupiny, vídala jsem se s Henrym de Warlencourtem dost často, s ním a s jeho pěti nejbližšími přáteli. Těm šesti se říkalo Středověcí. Každý Středověké znal, protože to ve skutečnosti byli oni, a ne fráteři, kdo řídil STAGS.

Středověcí byli neoficiálními prefekty školy. Vídali jste je na nádvoří v jejich dokonalých uniformách, dlouhé černé pláště jim povlávaly v podzimním vánku. Středověcí směli pod svými tudorovskými kabátci nosit punčochy jakékoli barvy a zdůrazňovali toto privilegium tím, že si vybírali extravagantní vzory jako leopardí, tartanový či šachovnicový. Ale nebyly to jen punčochy, čím se odlišovali. Byl to jistý druh sebevědomí, jímž oplývali. Procházeli se po okolí s línou nenuceností čistokrevných koček. Jejich sebevědomí a samozřejmost, s jakou se pohybovali, napovídaly, že se jejich domovy nejspíš od STAGS příliš nelišily. Že místo zahrad měli celé panství a místo sousedů domy s rozlehlými křídly. A taky paroží – domy s mraky paroží na zdech.

Středověcí byli všichni vysocí, krásní a chytří, jako by je někdo pro tuhle funkci speciálně vyšlechtil. Scházeli se na nádvoří Paulinovy koleje, umístěné přímo v srdci domu, na krásném čtvercovitém prostoru s perfektně posečenou trávou, obklopeném čtyřmi elegantními podloubími.

Henry de Warlencourt byl vždy v centru skupiny, se svou blonďatou hlavou nepřehlédnutelný jako ten král z Versailles, jeden z těch mnoha Ludvíků. Henry byl slunce a ostatní se točili kolem něj. Trávili tam čas za každého počasí, diskutovali, četli a po setmění tajně kouřili. Uprostřed nádvoří se nacházela prastará kamenná studna, a když jste se přiblížili natolik, abyste do ní mohli nahlédnout, uviděli jste v hloubce asi třiceti centimetrů natažené pletivo, které tam dali kvůli bezpečnosti a jež bylo poseté cigaretovými nedopalky. Jednou jsem skrz to pletivo hodila minci, abych zjistila, jak je studna hluboká. Dlouho jsem tam stála s ušima nastraženýma, ale žbluňknutí jsem se nedočkala. Usoudila jsem, že dno je natolik poseté špačky, že ztlumily její pád. Studna Paulinovy koleje byla přesně taková jako samotní Středověcí. Vypadala hezky, ale v nitru byla odporná.

Jestliže byl Henry vůdcem Středověkých, tak hned za ním se v hierarchii nacházel Cookson. Celým jménem to byl Henry Cookson, ale jelikož ve skupině mohl být pouze jeden Henry, všichni ho oslovovali výhradně příjmením. Cookson byl také pohledný, stejně jako všichni ostatní, ale stejně vypadal jen jako Henryho nepovedená fotokopie. Byl o něco menší, ne tak štíhlý a jeho vlasy měly špinavou blond barvu. Neměl tak ostře řezané rysy, pleť byla pobledlejší a jeho hlas byl zbytečně uřvaný. Ti dva však byli nerozluční jako bratři. Byli si stejně blízcí, jako si byli podobní.

Třetím chlapcem ve skupině byl Piers. Ten byl uhlazený a tmavovlasý a měl srostlé obočí, takže vypadal, že je stále naštvaný. Svoji uniformu vylepšil o několik detailů jako kapesní hodinky, zdobený kožený pásek místo předepsaného tenkého z vydělané kůže a boty ruční výroby od svého ševce z Londýna. Piers byl Henryho nejlepší kamarád už od jejich osmi let, kdy je rodiče poslali do juniorské přípravky STAGS.

Trojice dívek si byla svým zevnějškem dost podobná, všechny měly blonďaté vlasy a modré oči. Na řečtině jsme ten trimestr probírali Ovidia a ty tři mi připomínaly sirény, krásné mořské panny, jež vypadaly božsky, ale lákaly námořníky do smrtelné léčky. Jmenovaly se Esme, Charlotte a Lara. Všechny byly hezké a štíhlé a dokázaly podivné křesťanské uniformy přetvořit v něco, co vypadalo jako model z milánské přehlídky. Charlotte byla jakási Henryho vzdálená sestřenice, Esme v sobě měla trochu královské krve a Lara, ač působila stejně britsky jako ostatní, byla z ruské rodiny, která vlastnila majetek na úrovni těch největších oligarchů. Všechny měly takové ty nadýchané účesy s prameny vlasů padajícími přes jedno oko, které si při mluvení neustále přehazovaly ze strany na stranu. Moje vlasy (černé mikádo s velkou ofinou) se takhle nechovají, ale všechny ostatní dívky na STAGS (bohužel včetně mojí spolubydlící Ježiši) se snažily jejich styl napodobit. Hned na začátku jsem udělala tu chybu, že jsem si děvčata od Středověkých mezi sebou pletla a s despektem si myslela, že jsou všechny stejné. Kdyby tu byl táta a hráli bychom naši filmovou hru, zahlásili bychom Smrtící atrakci nebo Protivný sprostý holky, ale ty filmy nepopisují dostatečně věrně zlo, jež se ukrývalo za jejich zářivými úsměvy. Nešlo o žádné hloupé blondýny. Ty holky byly vysoce inteligentní a nebylo radno je podceňovat. Jenže přesně to jsem udělala.

Středověcí byli neskutečně bohatí – Henryho rodina sem docházela po staletí, a školní divadlo se dokonce jmenovalo de Warlencourtovo. Šuškalo se, že Lařina rodina zase zaplatila bazén. Díky tomu se všichni chovali, jako by jim to tam patřilo – protože to tak svým způsobem bylo.

Středověkých bylo vždy přesně šest – tři chlapci a tři dívky ze závěrečného ročníku. Ale mimo tohle tvrdé jádro měli ještě zástup nohsledů, kteří se jim snažili zalíbit v naději, že je nakonec nahradí. Každý rok šest Středověkých odejde a vytvoří se nová skupina, do níž by hodně lidí zoufale chtělo patřit. Ježiši je bezesporu jednou z nich. Ta by vraždila, aby se tam dostala.

Všichni Středověcí byli jako jednotlivci v pohodě. Měla jsem s nimi spoustu společných hodin a chovali se docela jako normální lidi. Ale když byla ta jejich smečka pohromadě, přáli jste si být, podobně jako Aidanův jelen, neviditelní. Mě většinou nechávali na pokoji. Holky jen občas napodobovaly můj přízvuk, když jsem šla kolem po nádvoří, a pak se tomu s rukou před pusou hihňaly. V těch chvílích se mi neštěstím sevřely útroby a nepřešlo to, dokud jsem se nedostala z jejich dohledu. Ale já jsem na tom byla ještě dobře. Někteří jim fackovacího panáka dělali trvale. Třeba Shafeen.

Středověcí Shafeenovi říkali Paňdžábský playboy. Byl vysoký a tichý, měl hezkou, vážnou tvář a neproniknutelné tmavé oči. Přezdívka, kterou mu dali, byla schválně nepatřičná. Za prvé rozhodně nepocházel z Paňdžábu. A za další to nebyl žádný playboy, protože se v přítomnosti dívek choval naopak velice plaše. Jenže to jim právě připadalo hrozně vtipné. Pokud se jim zdálo, že přezdívka funguje, už člověku zůstala. Shafeen byl jedním z mála lidí, kteří se mnou mluvili. Vybrali jsme si stejné hlavní předměty na nejvyšší úrovni a oba jsme ve třídě patřili ke špičce, takže jsme se trochu bavili o učivu. S ním jsem měla v prvním trimestru nejblíž k tomu, co by se dalo nazvat kamarádstvím, ale vzhledem k tomu, že on byl z Honoria a já z Lightfootu, moc mi to život neulehčovalo. Na začátku jsem toho o něm moc nevěděla. Teď už samozřejmě ano. (Zjistila jsem, že vina je silné pouto, a jelikož Shafeen je také vrahem, jsme teď vskutku osobitě propojeni.)

Říkalo se o něm, že doma v Indii je něco jako princ, takže byste si možná mysleli, že ho Středověcí vezmou mezi sebe. Místo toho si ho nemilosrdně dobírali, a jak jsem později zjistila, jejich averze k němu měla kořeny ve staré roztržce, která se na STAGS odehrála před asi tak milionem let mezi Shafeenovým a Henryho otcem. Také Shafeen byl na škole od svých osmi let. Absolvoval kompletní studium od přípravky po závěrečný ročník, zatímco jeho rodiče žili v Indii. Ale ačkoli Shafeen věděl, jak to na škole chodí, a dokonce i mluvil jako Středověcí, nějakým způsobem zároveň dokázal zůstat outsiderem.

Hodněkrát jsem se ptala sama sebe, proč Shafeen přijal pozvání, když věděl, co si o něm Středověcí myslí. Nemohl to nevědět – dávali to najevo naprosto otevřeně. Ani při vyučování nebyl v bezpečí. Byla jsem svědkem jedné výměny názorů v dějepise, kvůli které jsem se o něj začala tak trochu bát.

Byli jsme v Bedově knihovně, usazení v lavicích po jednom, a slabé podzimní světlo, které prosvítalo vitrážemi v oknech, nám pestrobarevnými skvrnami projasňovalo černé kabátce. Probírali jsme křížové výpravy, zápolení mezi křesťany a muslimy o Jeruzalém, jež začalo v roce 1095, kdy už byla STAGS neuvěřitelná čtyři staletí stará.

„Kdo by mi dokázal něco povědět o bitvě u Hattínu?“ zeptal se fráter Skelton, bodrý profesor dějepisu s pár kily navíc. „Pane de Warlencourte, jeden z vašich předků se té bitvy dokonce zúčastnil, nemám pravdu?“

Henry se usmál. Středověcí se k profesorům vždy chovali blahosklonně. „Ano, je to tak, frátere. Byl to Konrád de Warlencourt.“

Fráter Skelton si v ruce pohodil křídou. „Možná byste nám o tom mohl povyprávět z pohledu vaší rodiny.“

„Zajisté,“ řekl Henry. Trochu se narovnal na židli a já se nemohla ubránit myšlence, že v tom černém tudorovském kabátci a s blond vlasy lesknoucími se na slunci trochu vypadá jako samotný mladý účastník kruciáty. („Jindřich V.,“ řekl táta v mojí hlavě, „nebo možná Království nebeské.“) „U Hattínu na sebe narazily oddíly Guye de Lusignan s vojskem sultána Saladina. Křesťanská armáda již byla vyhladovělá a umírala žízní. V zoufalé honbě za vodou se nechali nalákat k Tiberiadskému jezeru. Tam ale jejich postup zablokovala sultánova armáda. Byla to past.“

Když jsem uviděla zničený výraz v jeho tváři, poznala jsem, že ho to zasáhlo. I když to zní šíleně, Henry de Warlencourt se i po těch mnoha letech, jež od oné události uplynuly, stále trápil tím, co se stalo jeho předkovi.

Fráter Skelton si toho nevšiml. „Co se stalo pak?“ řekl bodře, dál si pohazuje křídou.

„Udělali z nás sekanou, frátere. Křižácká armáda byla kompletně zničena. Ta porážka bezprostředně vedla k vyhlášení Třetí křížové výpravy. Sultán se zmocnil Pravého kříže a také Jeruzaléma.“

Všimla jsem si, že řekl „nás“. Henry to bral fakt osobně. „Přeživší byli zajati, ale sultán se se zajatci nechtěl zatěžovat. Jeho muži lačnili po krvi křesťanů. Stáli fronty na to, aby je mohli zabíjet.“ Henry vztekle zabodl pero do svého poznámkového sešitu. „Propustili jen mého předka pod podmínkou, že řekne Richardovi Lví srdce, co se tam událo. A to také udělal. Byl to válečný zločin, zvěrstvo.“ Mladíkův hlas rezonoval starou knihovnou.

Shafeen, jenž seděl hned za Henrym, se malinko uchechtnul a zakroutil hlavou. Dobře jsem to viděla, protože jsem seděla úplně vzadu. Henry po něm střelil pohledem a oči mu náhle potemněly. Ale fráter Skelton se úplně rozzářil. Miloval debaty. „Máte k tomu co říct, pane Jadejo?“

Shafeen vzhlédl a pak si odkašlal. „Ano, Hattín bylo zvěrstvo. Ale ta se odehrávala na obou stranách. ‚Lví srdce‘, jak mu říkáš, u Akkonu chladnokrevně povraždil tři tisíce muslimských zajatců. A to ani nebyla žádná bitva. Byli neozbrojení a svázaní.“

„Správná poznámka,“ řekl fráter Skelton a ukázal při tom na Shafeena křídou. „Více si o událostech u Akkonu řekneme později. Ale prozatím,“ poklepal na tabuli a jeho zlatý pečetní prsten při tom udělal ostrý, kovový zvuk, „se musíme vrátit k Hattínu. Chci, abyste si nastudovali topografii oblasti a napsali krátkou esej o tom, jak přispěla k drtivé porážce křižáků. A dejte si prosím pozor na interpunkci, jinak vám budu muset znovu připomenout, že věta „Hannibal vedl válku, se slony“ neznamená totéž co „Hannibal vedl válku se slony“. Pak napsal oba příklady na černou tabuli (bílé tabule na STAGS nebyly) a čárku ještě několikrát obtáhl. „To první znamená, že sloni byli součástí jeho armády. To druhé, že velký kartaginský generál bojoval se stádem mastodontů s velkýma ušima.“ Normálně bychom se tomu možná zasmáli – všichni jsme měli frátera Skeltona rádi –, ale napětí ve vzduchu na to dnes bylo příliš velké.

Vyučující se otočil, aby smazal věty z tabule a nahradil je náčrtem Hattínských rohů – dávno vyhaslé zhroucené sopky, jejíhož terénu Saladin využil k porážce křižáků. Cookson využil příležitosti a nahnul se na židli dopředu směrem k Shafeenovi. „Předpokládám, že jeden z tvých předků byl taky u Hattínu, co, Paňdžábe?“ ucedil tlumeně. „Na straně velbloudích žokejů?“

Já tedy o tom, odkud Shafeen pochází, nic nevěděla, ale Cookson ho jednoduše na základě barvy jeho kůže neomylně přiřadil k Saladinovi a nevěřícím. Šlo o jasný signál, že tu bílí křesťanští hoši stojí proti hnědému muslimovi.

Shafeen se na Cooksona ani nepodíval. Kreslil si do zápisníku s linkovaným papírem černý křižácký kříž a vybarvoval ho tak urputně, až mu zbělely klouby na prstech. Ve slunečním světle procházejícím vitráží jsem si, i když nevím proč zrovna v tu chvíli, všimla, jak velice dlouhé má Shafeen řasy. Odpověděl Cooksonovi velmi zřetelně: „Možná by ses měl kromě historie věnovat trochu i zeměpisu. Paňdžáb je úplně jinde než Jeruzalém. A stejně tak Rádžasthán, odkud doopravdy pocházím.“

Zůstala jsem v němém úžasu. Nikdy předtím jsem Shafeena neslyšela říct tolik slov najednou, a ještě s takovým sebevědomím. Znělo to, jako by se jich vůbec nebál.

Fráter Skelton se otočil zpátky ke třídě a Cookson klesl do své židle. Právě dostal za uši a vůbec se mu to nelíbilo. „Ty malá sračko,“ zasyčel pod vousy.

„Ne malá,“ zamumlal Piers. „Je to dlouhá hnědá sračka.“

„Taková, jakou máš, když si dáš vindaloo,“ souhlasil Cookson.

„Dlouhý hnědý hovno, co smrdí po kari.“

Piers se uchechtl. „Však si to s ním vyřídíme.“

Cookson se zhoupnul v židli dozadu a teatrálně se protáhl. „A nebude to ani trvat dlouho,“ souhlasil.

Říkali to s takovou záští, až mi bylo Shafeena líto. Pokusila jsem se na něj usmát, ale ani se na mě nepodíval a místo toho upíral prázdný pohled na fráterovo primitivní ztvárnění dávno mrtvých rytířů. Bylo mi jasné, že slyšel každé slovo. Letmo jsem pohlédla na Henryho. Blonďatou hlavu měl skloněnou a pečlivě si do sešitu obkresloval náčrtek. Tak jako pokaždé se nepřidal ke slovním útokům a kromě toho, že se na Shafeena podíval, neudělal nic. Ale jeho trhači už vyrazili ho bránit. Tehdy jsem si stále ještě myslela, že Henry je z nich ten nejlepší. Až později mi došlo, že on je právě ten nejhorší.

Kapitola třetí

Středověcí nebyli obyčejní rasisti, tak jednoduché to nebylo.

Vlastně se vsadím, že byste onich museli říct, že byli svým způsobem spravedliví vtom, jak se sgustem vysmívali všemu, co zkrátka nezapadalo. Kromě Shafeena byla dalším jejich oblíbeným terčem „Šplhounka Chanel“.

Stejně jako já byla Chanel na STAGS nová. Tehdy jsem se sní pokoušela spřátelit, ale příliš se bála toho, že se pro ni všechno jenom zhorší, když se bude bratříčkovat stakovými jako já. Byla moc slabá na to, aby se spolčila sdalším outsiderem. Teď už jsme samozřejmě přátelé: Nel, Shafeen ajá, my tři vrazi. (Lámu si hlavu nad tím, jaké je kolektivní pojmenování pro spřažené vrahy. Spoluvrazi asi ne, to zní divně. Asi prostě jen komplicové.)

Nel si nechává dělat francouzskou manikúru – prsty jí zdobí desítka perfektních bílých srpků měsíce. Nosí příčesek barvy karamelu ajejí dokonale opálená kůže připomíná praženou kávu. Ale pod vším tím pozlátkem je opravdu hezká. Její otec ji první den vysadil ve zlatém rolls-roycu. Později jsem se dozvěděla, že to pro ni bylo horší než pro mě můj příjezd vtátově prastarém mini. Nemáme moc peněz, víte? Ale díky Nel jsem se dozvěděla, že na STAGS je jen jedna věc horší než nemít peníze, ato mít špatné peníze. „Máma mě pojmenovala Chanel, protože si myslela, že to bude mít prvotřídní zvuk,“ svěřila se mi jednou svým pečlivě nacvičeným hlasem, ve kterém se marně snažila zastřít cheshirský přízvuk. „Vedle jak ta jedle.“

Věděla jsem, co tím chce říct. Úroveň. Vosnovách STAGS byste ji nenašli, protože nebylo nutné, aby se vyučovala. Bylo to něco, co všichni ostatní ovládali – za ty stovky let to už zkrátka měli vkrvi. Kam jet na prázdniny. Jaké holínky si obout. Jak ksobě při večeři nahnout talíř (nikoli misku) spolévkou. Při žádné ztěchto činností jste neměli mít nic úplně nového. To byl Chanelin problém – všechno na ní bylo příliš nové. Vaše košile mohla mít klidně roztřepený límec aurvané knoflíky, jen když pocházela od toho správného krejčího zmalého obchůdku vlondýnském St. James‘s. Chanel si sice mohla koupit tu samou košili, úplně novou, ale ito bylo špatně. Středověcí měli pro takové počínání urážlivé označení „marná snaha“. Ale ani to Chanel neodradilo od toho, aby se dál snažila.

Chanelin otec vydělal jmění díky svému mobilovému impériu. Svoje bohatství si vydřel, se šplhounstvím to nemělo co dělat, ale to Středověké netrápilo onic víc než fakt, že Paňdžábský playboy nepocházel zPaňdžábu. Prostě se jim to líbilo, takže jí přezdívka zůstala, ačkoli ona sama si po asi dvou dnech na STAGS začala říkat Nel. Skutečnost byla taková, že její otec vyvinul telefon jménem Saros 7S – takový napůl tablet, napůl mobil – aten šel na dračku. Chanel byla dost možná bohatší než sami Středověcí ažila vCheshiru vluxusním domě sbazénem akinosálem, ale kvůli tomu, odkud její peníze pocházely, byla oto větším outsiderem. Protože jeden znejvětších rozdílů mezi STAGS azbytkem světa spočíval vtom, že na STAGS žádné mobilní telefony nebyly.

Nemyslím tím, že škola mobily zakazovala, to nedělali. Nižší ročníky je používaly vrozsahu, vjakém je měly povolené, tedy ovíkendech anavečer. Ale vposledních dvou ročnících se stalo jakousi otázkou cti být bez mobilu. Středověcí všichni do jednoho hluboce pohrdali sociálními sítěmi. Na YouTube, Snapchat aInstagram pohlíželi jako na něco „divošského“. Selfies byly divošské. Twitter byl divošský. Facebook byl divošský. Počítačové hry byly divošské. Středověcí to vnímali tak, že technologická revoluce postavila evoluci na hlavu. Ostentativně si vkroužku četli knihy. (Papír byl středověký, čtečky divošské.) Internet tolerovali jen vknihovně av počítačové místnosti aměl být používán pouze pro vyhledávání informací, ane pro brouzdání na sociálních sítích. (Slyšela jsem, že jeden zchlapců byl vyloučen, protože se vnoci vplížil do knihovny akoukal se na porno. Chudáček, musel být asi hodně zoufalý.) Velmi vzácně se Středověcí dívali na televizi vklubovně závěrečného ročníku, ale když jsem procházela kolem, vždycky sledovali Univerzitní kvíz asoutěžili mezi sebou, kdo bude mít nejvíc správných odpovědí.

Řekli byste, že se proti tomu budou mladí bouřit, ale to se nestalo. Všichni byli ve světě bez mobilů spokojení, ato proto, že to přijali za své Středověcí. Taková byla síla jejich osobnosti, jejich malého kultu. Každý chtěl být jako Středověcí. Dokonce ijá jsem tváří vtvář sociálnímu tlaku odložila svůj mobil do šuplíku anechala ho vybít. Rozhodně jsem nechtěla ještě víc vyčnívat. Když jsem ale ztratila kontakt se svými dřívějšími kamarády, cítila jsem se ještě izolovanější. Ovíkendech jsem mluvila státou přes pevnou linku, okterou jsem se musela dělit scelým patrem Lightfootu, Vždycky tam byla fronta složená zJežiši ajejích okázale netrpělivých kamarádek, takže jsem tátovi nikdy nemohla říct zdaleka všechno, co bych chtěla. Navíc byl tak nadšený ze svého dokumentu afilmování jeskyní vChile, plných netopýřích výkalů, že jsem mu nemohla říct, jak jsem nešťastná. Kdybych to udělala, vrátil by se domů. Má mě moc rád, víte?

Kromě mého táty mi nejvíc chyběly filmy. Říkala jsem si, že ikdyž nesnáším STAGS, můžu si prostě odbýt vyučování apak se večer uzavřít do svého světa při sledování filmů na mobilu. Ale nemohla jsem ani to. Tedy mohla, jenže jsem chtěla jakýmsi zvláštním způsobem zapadnout – nestála jsem oto, aby si omně někdo myslel, že jsem Divoká.

Samozřejmě jsem vhloubi duše věděla, že ta věc smobily je jedna velká póza, stejně jako celý kult Středověkých. Ale pro Henryho ajeho kumpány to byl prostě další způsob, jak demonstrovat, že vládnou škole amůžou všechno libovolně ohýbat. Mohli ostatním vnutit, cokoli si přáli – třeba poskakovat každou středu na jedné noze –, avšichni by to dělali po nich. Jenže na té věci smobily bylo chytré, že to bylo ve shodě scelkovým étosem školy, sonou žádanou vlastností být jiný. To byl možná důvod, proč jim fráteři tolik lezli do zadku. Místo aby děti trávily hodiny upočítače, četly si, sportovaly, dělaly divadlo ahudbu, chodily do sboru atak. Ktomu všichni hodně psali apoužívali při tom papír atužku. Textovky byly divošské, dopisy apsaníčka středověká. Na STAGS všude poletovaly ručně psané vzkazy jako podzimní listí. Byly psány plnicím perem se skutečným inkoustem abylo jich mnoho druhů, od složených lístků dopisního papíru srodinným erbem až po krémově bílé pozvánky, tlusté jako koupelnové dlaždice. Atakhle to všechno začalo. Pozvánkou.

Byla to čtvercová, tlustá, slonovinově bílá obálka, na čtyřech stranách složená azapečetěná – ato si nedělám srandu – voskem červeným jako naše školní punčochy. Do vosku bylo vtisknuté malé paroží. Robin Hood: Král zbojníků, pomyslela jsem si.

hon střelba rybolov

Podívala jsem se na Ježiši. „Co to znamená?“

„Otoč to,“ pobídla mě.

Poslechla jsem ji. Na zadní straně bylo elegantní kurzívou vytištěno:

Otočila jsem lístek. „RSVP komu?“ zeptala jsem se. „Není tu žádné jméno.“