Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Pavel Taussig

Jedinečná svatá

Táto kniha vyšla s finančnou podporou Komisie SLOLIA, Slovenské literárne centrum.

Text and Ilustrations © Pavel Taussig, 2023
Translation © Dana Řezníčková, 2023
© Grada Publishing, a. s., 2023

Odpovědná redaktorka Markéta Šlaufová
Korektura Julie Gonzálezová
Obálka, grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007

Vydala Grada Publishing, a. s. pod značkou Cosmopolis v Praze roku 2023 jako svou 9121. publikaci

Tisk Tiskárny Havlíčkův Brod

Grada Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, Praha 7

ISBN 978-80-271-7102-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-7101-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-3964-4 (tisk)

Poslední večeře

Gratuluji, mistře Leonardo. Ze srdce vám gratuluji. Přesně tak si poslední večeři představuje správný křesťan…

Kristus a jedenáct apoštolů. (Zrádce Jidáše už přece mezi ně dávno nepočítáme, mistře.) No co, Jidáš je štíhlý, přemalovat ho nedá takovou práci.

Ale jak říkám, je to skvostné dílo. Deset učedníků čeká na Pánovo poslední učení… Pochopitelně že deset, Leonardo, vždyť přece Petr, který Krista za jedinou noc třikrát zapřel, tam nemá co pohledávat.

Symbolický obraz, opravdu: kolem učitele zůstalo osm nejvěrnějších. Ale ale, snad bys tam nechtěl nechat i Jakuba a Jana, ty dva obyčejné rybáře, kteří se nestyděli požádat Pána o místo po jeho boku? Žádné lamentování, přetřeš to temnou barvou a nikdo si toho ani nevšimne.

Tak, tak. Sedm apoštolů s Pánem naposledy večeří. Ale ne, vážený, Matouš musí ven. Vždyť byl původně celníkem, a uznej, patří snad financ na svatý obraz?

Ale věc je to pěkná, vskutku. I když se mi ten stůl zdá pro pět učedníků trochu velký. Protože když ještě vyretušuješ Ondřeje a Filipa, kteří zapochybovali o zázraku v Káni Galilejské, tak ti jich tam víc nezbude.

Dobře. Ale tolik jídla pro Krista se třemi apoštoly – nezlob se, ale to jsi tedy přehnal. Poslední večeře přece není žádná žranice! Jak to, že je jich víc, než by mohlo? Lukáš pochopitelně zmizí. Ovšem, že je to ten, který v jednom kuse reptal proti bohatým. Neškodilo by trochu taktu, Leonardo. No a o Tomášovi, který nechtěl věřit ani v Pánovo zmrtvýchvstání, nebudeme, doufám, vůbec diskutovat.

Večeřící Kristus… Vtipná myšlenka. Ti poslední tři, Bartoloměj, Tadeáš a Šimon, ti jsou totiž klasický případ. V celém Písmu se o nich nehovoří nic bližšího, bůhví, co to vlastně bylo za lotry, ale pak si je mistr Leonardo da Vinci klidně vpašuje do Kristovy společnosti!

Apropó, Kristus… Nevysvětluj si to chybně, Leonardo, ale ten tam jednoduše zůstat nesmí. Řekni sám: chtěl se stát králem? Chtěl. Patří se to? Nepatří. Tak vidíš… No, no, nedívej se na mě tak výhrůžně, vážený mistře. Vždyť to není má věc, to všechno Písmo svaté…

Ale, ale, Leonardo, co je to za štvavé řeči, že z obrazu nic nezůstane? Pozor na jazyk! Podle mého názoru – a to je ten správný názor – teprve teď bude ten obraz takový, jaký má být: idyla. Zátiší.

Kariéra profesora Baláže

Když třídní profesor Baláž jednoho sychravého listopadového rána roku 1949 na začátku hodiny občanské výchovy nakázal kvintánům II. státního gymnázia vBratislavě, aby se seřadili abez debat přišli ke katedře podepsat nějaký cár papíru, byla to pro studenty úplná normálka. Disciplinovaně vytvořili frontu, vděční za každou promarněnou minutu vyučování. Jen repetentovi Rajčiakovi to nedalo apíchl před ním stojícího premianta třídy Šulce jehlou kružítka do zadku. Šulcův zadek měl však vtomto směru dlouholetou praxi atrýzněný student zachoval stoický klid.

Nedalo by se říct, že chlapci při podepisování zrovna spěchali. Pedagog ale orlím zrakem střežil nejen čitelnost podpisů, ale iplynulý průběh akce, takže po dvanácti minutách seděli všichni zpátky vlavicích. Profesor vložil archy spodpisy opatrně do třídní knihy, chvíli dramaticky listoval ve svém notýsku, anakonec vyvolal Holce, aby ho vyzkoušel znejnovější učební látky „Dvouletý plán – dva stupně kblahobytu“.

Zatímco Holec chrlil nabiflovaný text, odevzdával se profesor Baláž úvahám, které sdvouletkou souvisely nanejvýš druhotně. Týkaly se totiž mimořádné konference profesorského sboru, velmi chytře avhodně svolané během první přestávky, na níž ředitel gymnázia, doktor Marko, ustaraným hlasem vyhlásil:

„Vážení kolegové akolegyně, ze školského odboru Krajského národního výboru jsem právě obdržel tyto podpisové archy svýzvou, abychom je všichni, tedy profesoři istudenti ústavu, dobrovolně podepsali, ato okamžitě. Jsem přesvědčen, že mezi námi pedagogy se nenajde nikdo, kdo by neučinil to, co se od něj žádá. Věřím však, že se nám podaří ovýznamu této akce přesvědčit iveškeré gymnazisty. Podtrhuji: Veškeré! Soudruh inspektor Pochylý totiž vpřípisu současně uvádí isankce, které by vopačném případě nutně nastaly…“

„Jestli jde opetici za prodloužení prázdnin, nebudeme mít žádné potíže!“ přerušila ředitele prostořeká slovenštinářka Vančová. Doktor Marko ji ale zmrazil pohledem:

„Jde oblahopřání soudruhu Stalinovi ksedmdesátým narozeninám.“

Pedagogové zašuměli jako třída, která se právě dozvěděla, že namísto plánované návštěvy filmového představení bude psát písemku zmatematiky. Ne že by někoho znich vůbec napadlo, že by mohl osobně odepřít poslušnost. Každý znich totiž zažil nejméně jeden státní převrat (starší kolegové dokonce až tři) avšichni měli možnost ověřit si správnost přísloví onovém koštěti, které dobře mete. Jenže co dělat, když se zatne některý zžáků?

„Za Bučka neručím!“ vykřikl preventivně docent Szabó, třídní VI. A. „Pochopitelně, že je Sovětskému svazu vděčný za osvobození naší vlasti, ale jeho otce řezníka právě znárodnili a… však víte.“

„AJedlička Julius, co má strýce biskupa?“

„ANápravník, vyhlášený sígr?“ bylo slyšet další vystrašené hlasy. Seznam nezodpovědných individuí narůstal.

„Avůbec, jak se KNV opovažuje žádat od nás sto procent hlasů, když jde odobrovolnou akci?“ zašvitořila naivně přírodopisářka Brezná. „Něco takového je přece vrozporu slidově-demokratickými zásadami republiky!“

Ředitel Marko byl pedagogem do morku kostí. Nové Československo ho nechalo ve funkci ředitele gymnázia právě díky tomu, že nikdy vminulosti nebyl členem politické strany. Původně chtěl této zásadě zůstat věrný až do penze, ale vtéto chvíli si pomyslel, že by pravděpodobně neškodilo tento záměr revidovat. Když už musí organizovat manifestaci vazalů lennímu pánovi, mohli by ho partajníci předem instruovat, jak se při tom chovat uvědoměle nebo alespoň tak, aby neztratil tvář. Teď totiž nevěděl, jak ztoho ven. Bezradně pokrčil rameny anamísto odpovědi dal kolovat rozkaz inspektora spodpisovými archy.

Do vzrušeného virválu zazněl sebevědomý hlas profesora Baláže: „Nedělejme ztoho vědu, kolegové! Na začátku nejbližší hodiny jednoduše přikážeme studentům, aby se přišli podepsat. Záhlaví papíru přitom překryjeme třídní knihou. Mládež si bude myslet, že podepisuje převzetí nejnovějšího vysvědčení nebo něco podobného. Až se všichni podepíšou, začneme rychle zkoušet, což je všechny přivede na jiné myšlenky.“

Sborovna zašuměla nesouhlasem. Horní skupina vášnivě namítala, že by to byl obyčejný podvod, zatímco spodní skupina se rozčilovala, že lid během Vítězného února neuchopil vládu do svých rukou proto, aby se nyní nemohlo hlavnímu veliteli Rudé armády gratulovat jinak než těmito pokoutnými metodami.

Profesor Baláž se nedal. Cítil, že konečně nadešla jeho chvíle. Co za kariéru mu naslibovali agitátoři zuličního výboru KSS, pokud vstoupí! Dal se přemluvit hned po únoru. Už více než rok vysedává na schůzích aplatí příspěvky, ale nepostoupil ještě ani opíď. Apřitom je ředitel ústavu bezpartajní! Pustil se tedy do boje za lepší budoucnost, ale diplomaticky. Tak, jak mu to vtloukli do hlavy na jezuitském gymnáziu: Účel světí prostředky. Atéměř pateticky zvolal: „Nechte mě domluvit, přátelé! Samozřejmě že studentům nezatajíme, co podepsali. To bychom byli věru pěkní demokraté! Jen co zazvoní na přestávku, povíme jim prostě abez patosu, že se naše škola rozhodla poslat Stalinovi ksedmdesátinám zdravici, kterou už na začátku hodiny podepsali. Jistě se nikdo znich neodváží svůj podpis přeškrtnout, ani ověci diskutovat. Nebo jste už viděli studenta, který by se chtěl dobrovolně připravit opřestávku?“

Po krátké výměně názorů dospěl profesorský sbor II. státního gymnázia kpřesvědčení, že toto řešení je jediné, při kterém se vlk nažere akoza zůstane celá.

***

Zatímco studenti trávili přestávku hrami, opisováním domácích úkolů atrýzněním slabších spolužáků, ve sborovně probíhala inventura. Díky Balážovým znalostem psychologie studentstva dopadla podpisová akce úspěšně análada profesorského sboru vystoupala do nebetyčných výšin až tatranských vrcholů. Profesor Baláž si připadal téměř jako kříženec Jánošíka sMakarenkem. Všeobecné veselí však po chviličce pokazil doktor Marko poznámkou, že do stanovených sta procent chybí ještě podpisy dvanácti žáků, nepřítomných zdůvodu nemoci. Asoudruh inspektor Pochylý trvá na dodání listin ještě dnes.

Latinářka Krnová se nesměle zeptala, zda by se za chybějící studenty nemohli podepsat příslušní třídní profesoři, přirozeně sdodatkem „per procura“, tedy „vzastoupení“. Deskriptivář Jeleň namítl, že první tajemník VKS (b) možná neumí latinsky. Ruštinář Galas mu však důrazně ozřejmil, že Josif Vissarionovič ovládá latinu přinejmenším tak dobře jako jazyky všech národů Sovětského svazu včetně jazyka čukčského. Profesor Baláž se připojil kvývodům soudruha Galase, dodal však, že by bylo zbytečné zatěžovat oslavence takovými lapáliemi. Chybějící podpisy ať třídní doplní bez dodatků. Což příslušní pedagogové – ikdyž snemalými výčitkami svědomí – obratem učinili.

Když doktor Marko shromáždění rozpouštěl, měl pocit, že ústav vykonal pro sedmdesátníka zGori všechno, možná ještě oždibec víc.

Události nejbližších dní však usvědčily apolitického ředitele gymnázia zomylu. Vnásledujícím oběžníku žádal krajský inspektor ředitelství II. státního gymnázia, aby okamžitě vyhlásilo soutěž onejkrásněji vyzdobenou třídu ke slavnému jubileu.

Zmatení pedagogové vzali itento rozkaz disciplinovaně na vědomí amládež ho spolkla jako další článek vnekonečném řetězu učitelských buzerací. To – pravda – ještě nikdo ze zúčastněných netušil, co je čeká dál. Papírny atiskárny totiž nestíhaly držet krok shrdinskou epochou avhodné výzdoby se jaksi nedostávalo. Studenti se tedy museli uchýlit ke svépomoci, přičemž vynikla především V. B. Otec kvintána Štrice, vedoucí aranžerského oddělení Zelovoce n.p., přislíbil třídě svého syna všechny nepotřebné propagační materiály. Počáteční nadšení kvintánů však pohaslo, když se ukázalo, že jde pouze onespočetné množství plakátů „Vítězný únor“ sfotografií davu lidí hledících doleva nad vystřihnutou fotografii Klementa Gottwalda vberanici. Kromě toho nedodal Zelovoc nic. Tedy až na jediný výtisk sovětského plakátu „Strojky kommunizma“ skresbou kanálu Volha-Don, vyvedený technikou pozdního socialistického realismu snezbytným Stalinovým portrétem vpravém horním rohu. Bylo to jentaktak, avšechny papíry by skončily vkotelně, když Štric junior – ať už puzený snahou rehabilitovat otcův danajský dar, nebo ze strachu před lynčováním – dostal přímo fantastický nápad. Navrhl celou zadní stěnu třídy přikrýt plakáty Vítězného února, ovšem bez Gottwalda. Jen davy lidí. Dvanáct plakátů vedle sebe vpěti řadách nad sebou. Šedesát davů slitých vjeden velký veledav. Avpravo nahoře podobiznu praporečníka míru vystřiženou ze sovětského plakátu.

Třídnímu Balážovi se návrh zdál zideologického hlediska nezávadný aodškrtl ho. Ikvintáni byli pro, protože kromě připínáčků asyndetikonu jim nehrozily žádné další výdaje. Kulturní referent třídy Drugaj, pokladník Stožický aautor návrhu Štric byli pověřeni do konce týdne třídu vyzdobit.

***

Vpátek očtvrté se Drugaj, Stožický aŠtric sešli vprázdné třídě vyzbrojeni nůžkami, připínáčky alepidlem. Rozsvítili aza zpěvu zlidovělých sprostonárodních písní se pustili do odstřihování spodních částí plakátů. Na zemi se začaly vršit Gottwaldové vberanicích. Potom si chlapci vyprávěli obsahy nemravných filmů. Když přišel na řadu Štric, mládenec se neměl kčinu. Bylo znát, že ho něco trápí. Nakonec se pod hrozbou dvojitého Nelsona přiznal, že má šílený strach, protože zfalšoval podpis. Pokud tedy ovšem může člověk falšovat svůj vlastní podpis. Vkřížovém výslechu se pak spolužákům vyzpovídal. Kuvedenému činu došlo ve čtvrtek po obědě, když uŠtriců vbytě zazvonily dvě slečny, představily se jako agitační dvojice apoprosily kvintána oautogram na gratulační arch knarozeninám JVS. Gymnazista, který byl sám doma, slečnám zdvořile vysvětlil, že se obtěžují zbytečně, protože on si svou občanskou povinnost splnil už ve škole. Na to mu ale návštěvnice prozradily, že jsou vysokoškolačky, apelovaly na jeho studentskou solidaritu apofňukávaly, že budou mít malér, pokud nenasbírají dostatek podpisů. Štric se sice ještě chvíli zdráhal, ale nakonec se dal ukecat, protože obě studentky – mimochodem super kočky – už měly docela smutné oči. Od toho gentlemanského aktu chodí jako tělo bez duše anedokáže přestat myslet na to, co se stane, až soudruh Stalin zjistí, že se podepsal dvakrát.

Když dovyprávěl, vypukli oba spolužáci vzáchvatu smíchu. Drugaj se udivenému Štricovi přiznal, že blahopřejnou listinu podepsal nejenom ve škole, ale také vpokladně kina Slovan, potulné agitační dvojici pod Michalskou branou advakrát tetě Marišce, ztoho jednou levou rukou. Stožický se pochlubil, že se zvěčnil všatně kluziště avcukrárně. Jeho starší bratr ale zaznamenal absolutní rekord: deset autogramů, ztoho jednou jako kapitán Korkorán, dvakrát jako Zorro Mstitel ajednou – ale otom Pst! – jako Chujovič Pizdinský.

To Štricovi pochopitelně zvedlo náladu achvilku se všichni předháněli ve vymýšlení vhodných pseudonymů na gratulační archy. Jenže při stříhání dvacátého Gottwalda znovu padla na Štrice tíseň: „Uvidíte, kluci, co to bude za bordel, až si Pepíno vKremlu spočítá, že od nás dostal víc podpisů, než má vůbec Československo obyvatel!“

***

Oslavy Stalinových sedmdesátin vprvní zimní den na sklonku roku 1949 měly být vyvrcholením celoročního úsilí československých pracujících outužení přátelství se Sovětským svazem na věčné časy. Současně měla akce poskytnout občanům ideologicky hodnotnou náhradu za vánoční svátky, které byly jako výplod klerikalismu anáboženského tmářství neodvratně odsouzeny kzániku. Básníci se předháněli ve skládání ód na gruzínského velikána. Sjednocený tisk přinášel dennodenně hrdé hlášení oúspěšném průběhu spontánní podpisové akce, ohodnotných darech od československých závodů aovkusné výzdobě pracovišť na počest gigantického oslavence. Gerlachovka (2663 m) dožívala poslední chvíle své existence před přejmenováním na Stalinův štít.

Na jednom konci Stalinova náměstí vBratislavě se hrdě vypínala první socha JVS vČeskoslovenské republice. Přesněji řečeno její spodní polovina: bronzové rajtky vbotách. Horní polovinu ochránce míru právě zvedali jeřábem. Při té příležitosti bylo vidět, že báťuška je dutý ane nepodobný obludné matrjošce. Pár metrů níže od polosochy jiná pracovní úderka právě úspěšně dokončila likvidaci podzemního záchodu, jehož zachování by bylo bývalo urážkou kovového hrdiny. Inspektor Pochylý si vokolo jedoucím služebním tatraplánu při pohledu na tak čilý pracovní ruch spontánně zanotoval: „Když už máme, co jsme chtěli, do roboty zvesela…“ Než se však spolucestující členové soutěžní komise stačili přidat, soudruh inspektor zmlkl, pateticky ukázal na generalissimovy kalhoty stojící na podstavci aprocítěně zaskandoval: „Stalin, Gottwald, Široký – kéž nám žijí navěky!“