Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Petr Sojka

Z tajů pražských dvorků
Co vyprávějí zapomenuté dvory a zahrady

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz, tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 8675. publikaci

Odpovědná redaktorka Alice Zavadilová
Text a fotografie Petr Sojka
Obálka a grafická úprava Ondřej Mikulecký
Koláž na obálce Ondřej Mikulecký
Jazyková korektura Pavlína Zelníčková
Počet stran 216
První vydání, Praha 2022

Vytiskla Tiskárna PBtisk a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2022
Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2022

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-6669-5 (ePub)
ISBN 978-80-271-6668-8 (pdf)
ISBN 978-80-271-3646-9 (print)

Milí čtenáři,

přichází k cám třetí kniha, odhalující tajemství dosud málo známých zákoutí uvnitř pražských vnitrobloků. I tentokrát Vás čeká mnoho příběhů úzce spjatých se soukromým prostorem domů, jejich dvorů a zahrad. Příběhů často zapomenutých lidí, kteří nenápadně tvořili drobnou historii města. Lidí, bez nichž by ale město a jeho velké dějiny nebyly úplné. O tom, jak je (a vlastně vždycky byla) Praha malá, pak svědčí spousta překvapivých souvislostí, které mezi sebou jednotlivé osudy propojují.

Petr Sojka
(redaktor magazínu Z metropole ČT a tvůrce pořadu Tajemství pražských dvorků)

OJedové chýši ajejí pohádkové zahradě

Apolinářská 6

Kdo by neznal atmosféru hospody (která se jmenovala Jedová chýše) ztelevizního seriálu Hříšní lidé města pražského! Vroce 1968, kdy populární seriál oprvorepublikové mordpartě ajejích případech vznikl, už ale skutečná Jedová chýše dávno nestála, televizní podobu putyky vytvořili filmaři údajně vjiné hospodě ve Vodičkově ulici.

1. Svatý Vojtěch je dominantou Větrova.

Říká se, že hostinec na návrší naproti Vyšehradu, kterému se od nepaměti říká Větrov – snad proto, že větry tu opravdu vanou všemi směry, protože místo je avždy bylo proti vlivům počasí nechráněné –, stál dávno před založením Nového Města. Jmenoval se snad právě Na Větrově, později Na Vinici nebo Viniční. To od tehdy, co na jeho jižním svahu založil Karel IV. vinice. Jedová chýše, ten podivný název, nesl podle jedné zpověstí od chvíle, kdy hospodu navštívil Václav IV. se svým katem. Král takto často obcházel místa, kde se scházeli obyčejní lidé, aby vyzvěděl, co si myslí aco oněm povídají. Údajně tu tehdy narazil na skupinu šlechticů, vnichž poznal ty, kteří mu před časem usilovali ve Vídni oživot, když se ho rozhodli otrávit. Václav IV. využil momentu, kdy si jeho nepřátelé odskočili, aporučil katovi nasypat jim do nápojů jed: aby je zživota sprovodil stejným způsobem, který oni chystali jemu. Prozaičtější vysvětlení názvu Jedové chýše přináší mnohem pozdější časy, kdy se hospoda stala útočištěm studentů okolních škol anemocnic. Ti také často pracovali snejrůznějšími jedy aje dost možné, že se snimi občas pochlubili iv oblíbené hospodě.

Zdobového tisku se každopádně dovídáme, že vroce 1865 hospodu pod starým názvem Jedová chýše otevírá pan hostinský Šrámek. Už za deset měsíců ji ale přebírá Karel Hrůza aláká hosty na plzeňské aroztocké pivo ataké na špekové knedlíky. Vroce 1869 je už nájemcem hospody Emil Schuh ana Větrově točí zbraslavské pivo. Na stejného Emila Schuha přichází vroce 1884 stížnost, že nestojí očeské hosty, ato přesto, že pár let předtím zdejší medici přispěli do sbírky na zbudování českého Národního divadla. Už vroce 1889 je uváděna prostorná zahrádka skuželníkem akrásnou vyhlídkou.

„Takové milé náměstíčko, skutečné zátiší. Věříte, pánové, že mně není vPraze místa milejšího? Zatoulám se tam, kdykoli se mi zdá, av zahradě Giftu vysedím kolik večerů léto co léto! Třeba sám, ale nejraděj sněkterým kolegou, pamětníkem našich medických časů. Zté zahrady je podívaná na oudol pod karlovskými svahy adál tam kVyšehradu, která je mi nade všecky pražské vyhlídky. Ach, kdyby ta chalupa, ten dvorek, ta zahrada daly se do vyprávění, nežli je zregulují, to by se tam hrnulo posluchačů zcelé Prahy!“ Tak líčil venkovní prostory Jedové chýše neboli Gifthütte poté, co se dověděl ojejí chystané likvidaci, svým posluchačům vjedné zkaváren doktor Wasserlau.

Adalší dobové svědectví přináší Edvard Jelínek: „Měl jsem přítele, Poláka Ksavera, který pracoval vČerveném domě jako stážista porodník, později tu byl domovníkem. Vporodnici zaměstnaní cizinci zapadali tam často istávalo se, že při jednom stole zasedala zajímavá směs národů: Angličané, Američané, Rusové, Poláci, Švédové, Dánové, Němci aČeši. Poněkud chatrnější byl lokál. Tak trochu vyhlížel jako dupárna, táhl se do délky, strop padal na hlavu ana stěnách stopy kuřáckého dýmu jas všecken ničily. Podlaha měla kuří oka. Zato tam měli čipernou ženskou obsluhu, děvče hbité, veselé ake každému přívětivé. Jinak by tam snad nebyl ani jediný medik páchl nohou. Podezřívám dokonce přítele Ksavera, že mu čilá Anna nebyla zrovna protivna, ano, podezřívám isebe, že mně Anna vJedové chýši alespoň trošičku ozařovala zakoptěné stěny.“ AEdvard Jelínek vzpomíná ina jeden neobvykle strávený Štědrý večer právě vJedové chýši: „Tak sem jsme se tedy uchýlili spřítelem Ksaverem na Štědrý večer. Budiž tedy dík za útulek vJedové chýši. Pojedli jsme rybu, rozlouskali ořechy ak posledku napili se trochu čaje. Nakonec jsme se iobdarovali štědrovečerními dárky. Buď jak buď, Štědrý večer odbyli jsme šťastně. Opůlnoci zašli jsme si do nedalekého kostelíka svatého Apolináře na půlnoční.“

Vroce 1893 kupuje dům shospodou od paní Josefy Lešanové za 15 500 zlatých Nathan Lebenhart. Otři roky později je jako nájemce uváděn pan hostinský Šístek, který častými inzeráty láká na unhošťské pivo apravidelné taneční zábavy při pianě. „Jedlo se tam lacino, pilo se dobře apod nízkým stropem šenkovny se itančívalo. Byly to věnečky pořádané mediky, knimž neměli nezvaní přístupu. Medikové knim vodili dámy svých srdcí. Sklepnice pivovarských pijáren horního Nového Města, ošetřovatelky ze Všeobecné nemocnice iz Červeného domu,“ popisuje znovu Karel Šípek. Už podruhé narážíme vnašem vyprávění na „Červený dům“. Byl to obecně používaný název, který se tehdy vžil pro novou budovu Zemské porodnice, která do okolí zářila svými temně červenými neomítnutými cihlami. AKarel Šípek vzpomíná tou dobou na zdejšího nájemce: „Vrchním ajediným číšníkem lokálu byl pan Anton Vavřina. Byl to muž prostředního věku, podprostředního vzrůstu aveliké hlavy. Byl vyučen sladovníkem, uměl zacházeti spivem, obědy avečeře podnášel ve fraku av plstěných střevících.“

Zinteriéru Jedové chýše se dochovala jediná fotografie. Naštěstí také unikátní filmový záznam. Bahno Prahy (režie: Miroslav J. Krňanský, 1927), zdroj: Národní filmový archiv. Jedna zpovídek filmu Blednoucí romance zroku 1927 se jmenuje Podsvětí nebo také Bahno Prahy ajejí děj se téměř zcela odehrává uvnitř skutečné Jedové chýše.

Jedová chýše je opředena mnoha pověstmi azaručenými informacemi. Například že ve stolech byly vydlabané důlky, kam personál hostům naléval polévku, alžíce byly přivázány ke stolům řetězem. Nebo třeba událost zdubna 1896, kdy jacísi zřízenci dostali za úkol převézt znemocnice do patologického ústavu ztuhlou mrtvolu acestou se znaveni stavili občerstvit vJedové chýši. Protože ale jejich žízeň byla opravdu veliká, ponechali vůz smrtvolou vprůjezdu hostince mnoho hodin, takže ten vyvolal uokolních obyvatel inávštěvníků Jedové chýše opravdové pozdvižení. Tuto zprávu přinesly na druhý den všechny renomované deníky včetně Národních listů. Tytéž Národní listy už ale pozítří informaci dementovaly. Jen se neví, zda na přání hostinského, aby hospoda ještě více neutrpěla na své pověsti, nebo zda se zpráva skutečně neodehrála tak, jak bylo vtisku referováno.

„Byl to strašidelný dům, jehož dřívější inynější majitelé zažili spoustu nevysvětlitelných jevů,“ přidává Karel Ladislav Kukla. „Vnoci bylo slyšet hned klepání na dveře, ukterých nikdo nestál, hned zase dupání. Zkamen se ozýval zpěv, židle samy poskakovaly po pokoji sem atam. Nejzajímavější však je, že podivné příhody působily ina zvířata. Psi akočky se krčili, ježili avili.“

Přestože se první konflikty mezi německými burši ačeskými obyvateli zokolí vyskytly už všedesátých letech 19. století, studentské osazenstvo národnostní konflikty nevyvolávalo. Zroku 1862 ale zaznamenáváme tuto příhodu: „Vsamém sousedství Jedové chýše, vjednopatrovém vedlejším domku, bydlela elegantní česká úřednická rodina. Vlastně jen dvě dámy zní, obstarožní vdova po dvorním radovi, vlasteneckém Čechovi, ajejí pětadvacetiletá dcera, vzdělaná avelmi krásná. Obě se vyhýbaly společnosti apouhé vědomí oobskurní studentské chásce vJedové chýši vnich vzbuzovalo ošklivost. To buršáci vknajpě dobře věděli arozhodli se, že obě české dámy urazí drzou provokací, aby se jim za jejich pohrdání pomstili. Vnoci je drze vyzvali kúčasti na reji, ale jaké bylo jejich překvapení, když se obě dámy opravdu vJedové chýši objevily. Ale navíc spolicejním komisařem!“

Teprve na konci 19. azačátku 20. století vrcholí národnostní třenice mezi Čechy aNěmci aty se nakonec nevyhnou ani Jedové chýši. Tatam je zdejší studentská pospolitost, tytam jsou společné večírky. Karel Ladislav Kukla popisuje atmosféru hostince takto: „Jedová chýše se stala nejoblíbenějším eldorádem pražské německé bohémy, malířů, sochařů astudentů buršáků zokolních nemocničních klinik aústavů, hlavně porodnice, as nimi jejich ženského doprovodu – kolegyň ošetřovatelek, mistrových zporodnice iposluchaček kurzů porodnických, nastávajících porodních babiček. VJedové chýši měli buršáci nejen vykřičenou hospodu adupárnu, ale ipokoutní malířský ateliér, vněmž slavili smodelkami zřad mladých kandidátek babictví. Blízká porodnice nebo špitál byly časem útulkem všech těch děvčat.“

Nacionální řevnivost způsobila, že němečtí studenti Jedovou chýši zcela ovládli ajejich čeští kolegové sem přestali chodit. Už 1. prosince 1897 najdeme zprávu, že čeští účastníci demonstrace proti buršům vysklili okna hostince. Atotéž zopakovali znovu těsně před koncem roku. Jen proto, že se kakci odhodlali pozdě vnoci, nebyl nikdo zraněn, protože hospoda byla tou dobou už prázdná.

Od roku 1898 už vJedové chýši vytáčí hostinský Bohdan Schuh plzeňské ataké „obyčejné“ zpivovaru Na Slovanech, znovu se chlubí překrásnou vyhlídkou, adokonce už krytým kuželníkem. Každopádně od začátku 20. století má majitelka domu Barbora Lebenhartová kromě národnostních půtek hostů idalší problémy. Ato vůbec udržet starý dům vprovozuschopném stavu. Svědčí otom mnoho zápisů magistrátních úředníků, kteří do Jedové chýše chodili často na kontrolu. Tak třeba z23. prosince: „Magistrát královského hlavního města Prahy ukládá paní Barboře Lebenhartové, majitelce domu 446, bytem vŘeznické ulici číslo 4, aby do čtrnácti dnů dala oba dřevěné poklopy nad domovní stokou anad šachtou pod výlevkou ve dvoře nahraditi poklopy železnými, záchod do řádného stavu upravila azdivo domovní stoky vcelé délce její opravila ahladkou cementovou omítkou opatřila, jinak pro liknavost splněním úředních příkazů stavebních bude pokutována.“ Už 7. října 1899 najdeme další záznam: „Městská rada vyzvána obyvateli okolí svatého Apolináře, aby zjednala noční klid.“

17. července 1900 úředníci magistrátu zaznamenávají, že mezi hostinskou zahrádkou domu číslo 446 Jedová chýše vulici Apolinářské arozsáhlou zahradou Královského českého zemského ústavu pro choromyslné ve Slupech nalézající se ohradní zeď jest vdélce asi šesti metrů zbořena. „Dále bylo zjištěno zmapy zroku 1840, že tato zeď přináleží kdomu číslo 446. Za příčinou tou ukládáme panu majiteli, aby dal ihned tuto chatrnou zeď dle potřeby opraviti azbořenou její část opětně znovu zříditi. Zrozkazu starostova.“ Ao tři měsíce později přichází další místní šetření: „Šetřením bylo zjištěno, že majitel domu číslo 446 sice nechal ohradní zeď směrem kzahradě ústavu choromyslných opraviti, avšak uprostřed její délky dal zříditi úzkými laťovými dvířky opatřený otvor, kterým možno zhostinské zahrady do zahrady ústavu pro choromyslné sestoupiti. Ukládáme proto panu majiteli domu číslo 446, aby otvor ohradní zdi zahradní výše popsaný abez úředního povolení zřízený do osmi dnů zazdíti dal, aneb vtéto lhůtě si dodatečné úřední schválení ktéto stavební změně vymohl, jinak by bylo zavedeno řízení trestní. Zrozkazu starostova.“ Adalší úřední záznam najdeme poslední den roku 1900: „Místním šetřením bylo shledáno, že vdvoupatrovém dvorním stavení domu číslo 446 nalézá se na straně vlastního dvora v1. a2. patře dřevěná fošnová pavlač na železných krakorcích, jež umožňuje přístup kzáchodu vkaždém patře. Tato pavlač jest velice chatrná, zejména vprvním patře, ajejí dřevěné části jsou částečně shnilé, aproto neposkytuje náležitou osobní bezpečnost. Ukládáme proto majiteli domu, aby bez odkladu nanejdéle do osmačtyřiceti hodin tuto pavlač náležitě opraviti dal. Zrozkazu starostova.“

Za tohoto neutěšeného stavu se nájemcem hospody stává 2. září 1901 Antonín Musil. Ale ani za něj dům nevzkvétá. Už 8. března se vúředním zápisu dočteme: „Do záchodu musí býti zavedena voda na splachování avodovod vpisoáru musí býti zařízen tak, aby skutečně av dostatečném množství stěny acelý žlábek močový splachovány byly. Nebudou-li opravy nařízené provedeny, bude provozování živnosti výčepnické ašenkéřské vnezpůsobilých těchto místnostech zastaveno!“ Vlistopadu 1902 proto Barbora Lebenhartová pověstný starobylý dům za 19 000 korun prodává panu Javůrkovi, vrátnému všeobecné nemocnice.

Bývalý nemocniční vrátný se snaží chřadnoucí hostinec znovu rozhýbat, atak třeba už 2. prosince inzeruje, že „za příčinou přestavby sálu odbývá se na počest Thálie Bohémů velká legrace akoncert místo ve čtvrtek už vúterý“. Ale ani pan Javůrek nedokáže zabránit tomu, aby se vJedové chýši jednu noc vroce 1904 objevil Mathieu Dreyfuss, francouzskou policií stíhaný bratr kapitána Alfreda Dreyfusse, za vlastizradu odsouzeného přítele Němců. „Buršové ochotně vyhověli jeho prosbě oposkytnutí úkrytu, ale hned tu samou noc zapadla mezi ně do tančírny snědá hezká pražská apačka skamarádkou. Skoro až do rána tančily amiliskovaly se spodnapilými buršáky, až pražská apačka na jednom znich vyzvěděla, kde je úkryt Mathieua Dreyfusse. Ten byl druhý den zatčen acelá buršácká knajpa ispolečnost českými studenty adělníky vytlučena, zdemolována azavřena,“ píše Karel Ladislav Kukla. Vjiných pramenech je namísto pražské apačky uváděna francouzská prostitutka, či dokonce agentka.

Ať tak či tak, důsledkem bylo, že vedení jak německých, tak českých univerzit zakázalo studentům do Jedové chýše chodit. Hospoda se tak ocitla na rozcestí. Na jedné straně tu byli obyčejní štamgasti zokolí anedělní výletníci do zahrady skrásným výhledem, slušnou kuchyní adobrým pivem, zároveň kolem začali mlsně přešlapovat příslušníci pražské galerky. Zdobových zpráv lze usoudit, že souboj dvou elementů skončil nerozhodně. Přes den vyhlášená zahradní restaurace skuželníkem se vpodvečer av noci měnila na doupě, kam nebylo radno chodit. Ato ani do širokého okolí. Uvnitř iv nejbližších ulicích nebyla nouze onásilí, ato is následkem smrti. Hospodu si vyhlédli také mezinárodní zločinci, jimž místní galerka poskytovala úkryt iochranu… Jedna zdobových zpráv uvádí, že po odchodu zJedové chýše byl neznámým pachatelem napaden ado bezvědomí zbit jakýsi pan Doubrava. Otýden později je vypátrán pachatel Babický abrzy odsouzen pro nedokonanou vraždu. 22. září 1903 je cestou zhostince pobodán žákem gymnázia vysokoškolský student, přičemž jeho stav je natolik vážný, že dlouho nemohl být ani vyslechnut. Základnu si vJedové chýši vytvořil nenapravitelný podvodník, ato isňatkový, osmatřicetiletý Jan Bayer, známý také jako falešný hrabě Bensdorf, jinak truhlářský pomocník. Ani vřadách zdejšího personálu nebyli jen samí svatoušci. Tak třeba zdejší mladý pianista Eduard Müller vyrazil odtud jednou do temné noci akolem Červeného domu dorazil do noční kavárny Trousilka. Tady okradl hosta ahýřil za peníze získané zástavou starožitností několik dní.

Jak Jedová chýše chřadla ajejí pověst se zhoršovala, stále víc se střídali její nájemci aostatně imajitelé celého domu. Vlednu 1909 přebírá restaurační provoz Antonín Odvárka, ale už za dva měsíce je na stejném místě řeč oŠtěpánu Paulovi. Vúřední zprávě se dočteme: „... udělujeme kžádosti jeho povolení, aby mohl provozovati vdomě číslo 446 živnost hostinskou avýčepnickou správem čepovati pivo, víno, víno ovocné, pálené lihové nápoje vyjímajíc kořalku, podávati pokrmy, kávu, čokoládu, čaj ajiné teplé nápoje aobčerstvení amíti dovolené hry, avšak jenom pod tou podmínkou, že: zvlhlá omítka bude nahražena novou, vpisoáru azáchodu chatrné stěny že budou znovu omítnuty avybíleny, záchod bude opatřen řádným sedadlem aže záchod ipisoár budou vodou splachovány azřízena bude řádně fungující ventilace.“

Anemalé technické problémy hostince se dál mísí spříběhy galerky. Jak se píše vdobovém tisku oštamgastech zJedové chýše: „Schází se tu míchaná společnost lidí, štítících se denního světla!“

Vříjnu 1909 se uvnitř Jedové chýše pobodali při rvačce sedmadvacetiletý dlaždič Josef Kastner adělník František Fiala, oba zNuslí. Ve Všeobecné nemocnici byla jim poskytnuta první pomoc, načež byli oba propuštěni do domácího ošetřování. Půl roku nato se vJedové chýši objevili berlínští lupiči Johanes Galgovský, Pavel Eggert amilenka zločince Alberta Lorenze Amalie Richterová, kteří si tu vytvořili základnu pro odvážný čin. Tím bylo vysvobození onoho Alberta Lorenze znedalekého ústavu pro choromyslné. Byli však prozrazeni apřímo vhostinci zatčeni.

To už hostinec adům nevlastní pan Javůrek. Vroce 1906 ho totiž zakoupil vexekuční dražbě za 36 000 korun ředitel Stolčevského pivovaru Havlík. Ale prakticky okamžitě zasáhla starý objekt rána shůry: „Při prudké bouři, která se snesla včera odpoledne nad Prahou, sjel očtvrté hodině blesk do domu Jedová chýše nazvaného. Dům tento byl před několika dny vexekuční dražbě prodán anový jeho majitel byl nenadálým poslem značně poškozen. Byltě dům bleskem na několika místech prorván, zejména vpříbytku sluhy Šebka způsobeny značné trhliny. Vmístnosti prodlévalo šest osob, kterým šťastnou náhodou blesk neublížil.“ Ajak možno číst, ani pivovaru se nedařilo objekt Jedové chýše vylepšit natolik, aby úředníci nemuseli na Větrov tak často docházet: „Na základě vyšetření místní komise ze dne 21. září 1906 konané ukládáme Správě Středočeského akciového pivovaru ve Stolčevsi jako majitelce domu číslo 446, aby do osmi dnů dala střechu dvoupatrového stavení náležitě opraviti apůdu nově předlážditi. Jinak užito bude donucovacích prostředků.“

Nové majitele provází idalší potíže. 27. září 1908 tu dokonce vypukl požár: „Od plynového plamenu vzňal se strop nechráněný plechovou puklicí ahořel jako ze slámy. Automatem umístěným na zemské porodnici byli hasiči povoláni na pomoc, ale mezitím byl oheň uhašen.“ Ana požár znovu reagují magistrátní úředníci: „Ukládáme panu majiteli zdůvodu požární bezpečnosti, aby ohořelý rákos stropní dal novým nahraditi astrop na ohořelém místě znovu omítnouti. Aby plynové hořáky umístěné uprostřed blízko pod nízkým stropem přemístil na stěny aopatřil je proti stropu přiměřeně velkým plechovým chránítkem.“

2. a, b Vmístě, kde roste smrk, bývala restaurační zahrada Jedové chýše. Výhled zní byl na velkou část Nuslí, Pankráce aVyšehradu.

3. Toto je dům, který nahradil historickou hospodu sneobyčejným géniem loci.

4. Tohle místo by mělo co vyprávět. Tady býval kuželník astoly restaurační zahrádky. To vše za dohledu kostela svatého Apolináře.

5. Malebné zákoutí malého náměstíčka před sto lety.

6. Astejné místo dnes.

7, 8, 9, 10 Zdobového tisku.

11, 12, 13, 14 Zdobového tisku.

15 Půdorysný plán celého domu. Dispozice Jedové chýše napravo od vstupní chodbičky.

16 a Dům doktora Antonína Heverocha.

16 b Ajeho současná podoba.

17 Profesor MUDr. Antonín Heveroch.

18 Jediná známá fotografie interiéru slavné hospody.

19 Idylický zimní snímek.

20 Široké okolí Větrova na mapě zroku 1842. Jedová chýše napravo od kostela svatého Apolináře.

21 a, b, c Přefocené filmové záběry interiéru.

22 Stav Jedové chýše těsně před stržením.

23, 24 Zdobového tisku.