Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Marek Preiss a Daniela Vizinová (Eds.)

Transgenerační přenos

Trauma a odolnost

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00  Praha 7

tel.: +420 234 264 401

www.grada.cz

jako svou 8 874. publikaci

Recenzovali:

MUDr. Magdalena Kolínská Singerová

Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka

Sazba a zlom Jan Šístek

Formát ePub Jan Šístek

Redakce a korektura Olga Kopalová

Počet stran 264

První vydání, Praha 2023

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2023

ISBN 978-80-271-6947-4 (ePub)

ISBN 978-80-271-6946-7 (pdf)

ISBN 978-80-271-3049-8 (print)

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Transgenerační přenos : trauma a odolnost / Marek Preiss a Daniela Vizinová (eds.). -- Vydání 1.. -- Praha : Grada, 2023. -- 1 online zdroj. -- (Psyché)

Obsahuje bibliografii

ISBN 978-80-271-6947-4 (online ; ePub)

* 159.974 * 159.964.21:316.4.051.6 * 575.1 * 575.2:575.117 * 159.923.2:17.024.3 * 615.851 * 159.944 * (048.8)

– psychická traumata

– transgenerační přenos

– dědičnost

– epigenetika

– vyrovnání se s minulostí

– psychoterapie

– psychická odolnost

– monografie

159.9 - Psychologie [17]

Předmluva

Radostně, hlasitě, s mnoha nezapomenutelnými písněmi se pár let po druhé světové válce objevilo velké téma: svobodný sex a nová kultura vztahů mezi pohlavími.

Až teprve po dalších letech, a to postupně, bolestně, v podobě těžkých snů a příznaků, ba nevyslovitelně, se vynořovalo téma skryté, skrývané, nesnadno srozumitelné a neméně významné: dopad válečného utrpení na pokolení narozená až po válce.

A teprve nedávno (s objevem epigenetického přenosu) se tomuto tématu dostalo objektivního potvrzení: jedná se o transgenerační přenos traumatu. Vnuci a pravnuci se vyrovnávají s prožitky prarodičů, a to motivovaní tak silně, jako by byli strádali sami. Nebo jako by to strádání a tu nápravu chtěli vzít na sebe, za své dědečky a babičky.

K dnešku jsou to tedy především tato dvě stěžejní témata, která v naší kultuře energizují vývoj vztahů (mezi pohlavími, mezi generacemi, mezi kulturami, mezi minulostí a přítomností):

•postupující konec různých omezení sexuálního života,

•zážitek násilí jako výrazné porušení řádu, které se domáhá nápravy a obrací zájem dětí a vnuků vývojově zpět, k pokusům napravovat děje minulé, hledat a tvořit řád dodatečně, jako by bylo možno popřít čas.

Tato dvě témata ovlivňují kulturu, kterou od konce největší války vytváříme a v níž žijeme. Transgenerační přenos traumatu – předávání zprávy o zranění z pokolení zraněného na děti, vnuky, pravnuky. Předávání pocitů a nevědomých, potlačených obrazů. Na takovém potlačování, zvědomování, prožívání a vyslovování tématu se podílejí všechny poválečné generace, a to:

•s pomocí kultury, resp. tvorbou kultury v dobrém případě a

•skrze příznaky a poruchy zdraví a vztahů ve chvíli bezmoci jedince a jeho rodiny.

Jak nalézat pomoc? Kdo se může pomoci ujmout, s jakou výbavou teoretickou, s jakým darem osobnostním?

V krátké době již druhý sborník inspirovaný těmito úvahami zde představují editoři Marek Preiss a Daniela Vizinová. První jejich sborník s názvem Transgenerační přenos (nejen) traumatu vyšel v roce 2019 péčí vydavatelství IRENE PRESS a dočkal se okamžitého čtenářského zájmu. Do tří let pak editoři přinášejí další dílo toho druhu, což svědčí jednak o nastřádané obecné potřebě zabývat se touto látkou, jednak o dobré připravenosti autorů a pohotovosti editorů.

Tento svazek nyní vydaný, který čtenář právě zkoumá vlastníma rukama a očima, napřed uvádí téma obecně, teoretické předpoklady porozumění věci samotné, volně pak přechází ke konkrétním dějinným příkladům a jejich terapeutickému zvládání.

Novým motivem při bádání o transgeneračním přenosu je potom trauma a odolnost, které se uvádí jako podtitul díla. Řazení témat samo sleduje cestu poznávání. Skutečnosti popsané a rozebrané objektivním jazykem odborných disciplín umožní náhled a současně posílí čtenářovu motivaci, obohatí jeho osobnost a znalosti.

Kniha tak může sloužit jako výborná učebnice. A také jako průvodce a inspirace pro toho, kdo se snaží porozumět dějům a skutkům, pro něž nakonec porozumění – neřku-li usmíření – nalézat těžko.

Tím více sílí motivace, vůle získat klíč k těm dějům těžkým, nevysvětlitelným.

Jak se rozvinula ta témata, vzešlá z trosek druhé světové války? Těžká zranění, ublížení na duši se skrze příznaky dožadují nápravy, usmíření: je to jedna z podob nezničitelnosti energie a nesmiřitelnosti viny, které si generace předávají. Skupinový analytik Vamik Volkan vyslovil hypotézu o dějinném traumatu, které si lidská skupina-národ předává s pomocí rituálů již několik staletí: trauma neusmířené může vždy znovu motivovat, dodávat energii. Podstatou toho dějinného traumatu je vina vznesená proti agresorovi. Vina, kdy chybí doznání, omluva, nějaký druh kompenzace, usnadňující usmíření, uzdravení, proměnu energie ničivé v energii tvořivou. Vina jako zdroj energie, pohybu velké lidské skupiny.

Pohleďme dále, co se stalo s tím prvně zmíněným dominantním tématem poválečným, se svobodným sexem: původní radostná zpráva o lásce, která přemůže válku („make love, not war“), se během čtyř-pěti generací proměnila v téma mnohdy neradostné, plné konfliktů a obviňování. Jako kdyby se hlavním motivem pohlavního chování stal spíše pud agrese než sexu a jako kdyby hlavními pocity, s nimiž se jedinec v kontaktu s druhým musí vyrovnat, byly nedůvěra, podezření, strach, vina… Vymizela kultura radostného namlouvání, došly zapomnění mnohé prvky kulturního chování, které pud agrese dokázaly proměňovat v náklonnost…

Tato dvě velká témata – poválečná historie sexuality a vyrovnávání se s válečnými traumaty – neváže k sobě pouze časová souběžnost. Jak se čas odvíjel, v obou tématech současně se začalo prosazovat společné téma – totiž téma viny: kdo je vinen? Vina je jedno z nejtěžších témat člověka, jedince i skupiny. Je to téma člověkotvorné a člověkoničivé.

Probouzí nekonečný řetěz obran a výčitek. Pokud téma viny převládne ve vztazích mezi mužem a ženou, mezi muži a ženami, může tyto vztahy zničit zcela. Ve vztazích mezi pokoleními téma viny působí poruchy. Převrací běh času, takže děti a vnuci se ve vývoji obracejí zpět, aby jako zachránci napravili viny vzniklé v generaci rodičů a prarodičů. V nevědomí pokolení postupně mizí rozdíly mezi osobami a mezi generacemi, mizí představa času a tím podstatným se stane samo téma: záchrana oběti, vyrovnání se s viníkem – jako by ten děj byl stále přítomen. Zachránce potom nasazuje sám sebe, aby napravil dávnou vinu dávného pachatele.

Pojem viny je to, co k sobě váže trojici Pachatel – Oběť – Zachránce: to je ta trojice, která pohání děj epických výtvorů naší kultury – od pohádek (Zlý drak – Nevinná princezna – Statečný princ) přes dramata Shakespearova až po detektivky (Vrah – Oběť – Detektiv). Trojice Pachatel – Oběť – Zachránce dohromady skládá dramatický trojúhelník: má podobu archetypu, lidská kultura se s jeho pomocí opakovaně snaží vyrovnat se zlem. Archetyp dramatického trojúhelníku inspiruje díla umělecká i detektivky a dobrodružné příběhy. Nicméně pokusy uplatnit dramatriangl na žitou skutečnost přinášejí zkázu: znamenají usvědčení a zavržení viníka navěky. Vina archetypální je absolutní, bez vysvětlení v minulosti a bez naděje v odčinění v budoucnu. Ztotožnění s archetypem je smrtonosné.

Bez ohledu na skutečné jednání postav se téma viny v lidských situacích vynořuje vždy znovu. Obvinění a zavržení pak někdy nastupuje namísto vysvětlení, porozumění, odpuštění.

Pojem viny se jeví jako zásadní průvodce člověka. V naší kultuře podle mýtu (kterým člověk vyjadřuje pojetí sebe sama) vina souvisí se samotnou lidskou podstatou: člověk se ve své identitě projevil a sám sebe poznal ve chvíli, když se vzpříčil proti řádu, proti zákonu – když se vztáhl po zakázaném ovoci.

Od počátku se člověk také pokoušel s vinou vyrovnávat, tak zvaně vykoupit se, s pomocí oběti, zástupného vzdání se nějaké své součásti, něčeho cenného.

Křesťanství se stalo tak mocnou silou duchovní i světskou zřejmě proto, že nabízí představu, jak toto těžké existenciální téma řešit: vina člověka může být odčiněna, vykoupena boží sebeobětí a člověk je tak zachráněn před věčnou zkázou, před strašným trestem.

Ale kde se ta lidská vina vzala? Jak člověk přišel na to, že musí sám sebe vykupovat z viny nebo vinu přenášet, obviňovat někoho jiného? V čem ta původní vina spočívá?

Pohleďme podrobněji na ten prastarý biblický obraz, který vinu uvádí: člověk povznesl pohled výše, než mu bylo dovoleno, a vztáhl se vzhůru po zakázaném ovoci. Tím se prohřešil proti svému původnímu osudovému zadání (které mu umožňovalo setrvat v předlidské zahradě blaženosti) a byl vykázán do světa práce, usilování, bolesti a viny, do lidského světa. Vina se stala člověkotvornou. Tolik mýtus.

Prastaré obrazy pocházející z dávných kultur včetně Bible mohou v sobě obsahovat skrytá poselství, kterým možno rozumět podobně jako rozumíme snu. Sen/poselství nese nějakou zprávu, jejíž smysl přesahuje právě přítomnou možnost porozumění toho snícího, ale jejíž energie (té zprávy) se domáhá přijetí, slyšení, porozumění. Zpráva usiluje o předání, o nalezení smyslu, zatímco okolnosti zprávy, výprava, konkrétní děj a obraz souvisí s jazykem snícího, s tím čemu a jak rozumí či nerozumí.

Podle biblického příběhu ta první vina tedy souvisela s tím, že se člověk napřímil, vztyčil a vztáhl se po něčem, co mu bylo zakázáno.

Podle poznání vědy člověk (Homo sapiens) vyrostl do své podoby tím, že se napřed vzpřímil (jakožto Homo erectus). Toto gesto se stalo prvním člověkotvorným gestem až doposud: také každému lidskému batoleti přináší první vzpřímení velikou radost, ještě beze slov pozná v sobě člověka.

Nicméně toto gesto vzpřímení se přes ty nesmírné věky dosud nestalo samozřejmým: vzniká pouze v lidské společnosti (nikoli u tzv. vlčích dětí) a tělu samotnému stále ještě není zcela vlastní. Ve věku nejmladším i nejstarším je vzpřímení obtížné a dvojnožec člověk si při pohybu pomáhá předními končetinami (jako čtvernožci) a pomůckami. Ani ženská ňadra nejsou přizpůsobena vzpřímení těla o devadesát stupňů a kojení (městnání mléka v těžišti posunutém) může působit strast. Lidská tělesná schránka se vyvíjí pomaleji než kultura, tělo ve svém prastáří zaostává za živým chováním a motivací.

Svoje tělesné vztyčení člověk podnes prožívá jako nesamozřejmé a významuplné, jakožto srozumitelný jazyk těla. Vzpřímený postoj, pozvednutí hlavy (či brady), přímý pohled, uvolnění předních končetin k zásahu do světa před sebou – to jsou ostatně gesta vývojově pradávná, setrvalá a srozumitelná i mezidruhově: je to předvedení síly, velikosti, kompetence, ukázání zbraní, dovedností, výhružka, výzva. Pozvedne-li se na zadní leckterý čtvernožec (medvěd, hřebec…), ostatní přítomní hned rozumějí a klidí se s cesty.

Gesto vztyčení, pohyb vzhůru setrvale vyjadřuje úmysl dominance, moci a člověk je rád vtělí i do svých výtvorů. Různé civilizace odedávna až posud usilují budovat své stavby do závratné výšky a případně stejně významuplně ničit stavby sousedovy (třeba newyorská „dvojčata“) a státy i jedinci výjimečně bohatí plánují výlety vzhůru nad planetu Zemi jakožto „dobývání“ vesmíru.

Gesta, postury, jazyk těla žijí přes hranice věků, kultur a dokonce i druhů. Vztyčení se, vztažení se vzhůru je od svého prvního projevu vnímáno jako dominance až agrese. Nicméně je to právě tento pohyb, který se stal člověkotvorným. Tak vznikl mýtus, který se pokouší tu rozporuplnost vysvětlit a řešit. Vznikl pojem hříchu jako lidské vztažení se vzhůru po zakázaném ovoci, vznikla představa viny jako prvopočátečního znaku člověka.

Biblický příběh rozumí neverbálnímu gestu stejně dobře, jako rozumějí lidé současní a dokonce i zvířecí příbuzní člověka: člověk sám sebe jako druh stvořil vztyčením se. A vzpřímenou posturu („na zadní nohy“) čtvernožci vnímají jako výhružku, jako vykročení k agresi. Agrese vůči druhému je provinění (jazykem Bible hřích), člověk tedy směřuje ke hříchu samotnou svou posturou, svou podstatou. Skrze nevědomý jazyk těla člověk sám sebe i druhého člověka vnímá jako nositele viny.

Pojem viny vzniká tedy současně s pozvednutím se člověka. Sám ten pojem se jeví jako starší než jazyk, proto vina, obviňování a obhajování zabírá tolik lidské pozornosti. V nevědomí mizí hranice mezi osobami a mizí hranice i mezi generacemi. Výčitky způsobené vinou pronásledují jedince nevinné a rozvracejí mír v duši dětí a vnuků. Aby vinu (nikoli vlastní) napravili, utrpení odčinili, budují vnuci obydlí dědečka dávno plynem zavražděného, shledávají památky, dopisy, obrazy, aby zvrátili běh dějin, vrátili životy zavražděným … aby se neodehrála ta strašná vina na těch blízkých. Vina představuje prvotní a zřejmě největší lidské utrpení.

Hledání viny se pak ve špatném případě může stát motivací silnější než hledání porozumění – a to je ta záměna, k níž se zřejmě vyvinuly společenské vztahy mezi pohlavími a mezi generacemi v naší části světa po druhé světové válce…

Nicméně také prevence agrese vzniká už na úrovni předlidské a různé zvířecí druhy vyvinuly chování, kterým záměr agrese vylučují: umějí bezeslovně nabízet mír. Pes si lehne na záda a vystaví své bezzubé bříško nebo šíji, jako by nabízel: „nekousnu tě a ty mne taky nekousej“. Čapí rodina se slétne na hnízdě, všichni zakloní hlavy, zvednou zobáky do výše a klapou jimi vzájemné sdělení: „jsme ozbrojení, naše zobáky umějí lovit a bránit, a teď si právě spolu jako rodina předvádíme, jak ty zbraně míříme jinam než proti sobě vzájemně: my se vzájemně neklovneme“.

Čápi a pralidé popírající agresi ještě neumějí říci „ne“. Čapí a pralidské vyjádření pak sestává ze dvou stupňů: napřed se předvede možnost tématu, náznak dění, to jest agrese. A pak – pak ale se ten děj prostě nepřihodí. Příjemce tedy vnímá zprávu a vzápětí absenci jejího naplnění. Je to veliký pokrok ve tvorbě abstraktního myšlení, ještě před jazykem. Ještě chybí slovo: to, co není, co nebude, ještě nemá jméno. A tak musí být předvedeno chováním, náznakem chování … a naplnění toho náznaku pak nenastane. Je to počátek abstrakce, první, ještě neverbální vyjádření záporu NE, vynález vynikající, proto ho příroda opakovala u více zcela nepříbuzných druhů (třeba u některých ptáků a některých savců).

Člověk ještě před vznikem řeči vyvinul úsměv jako výraz míru, jako kdyby sděloval: „pohleď, jak jsem výborně ozuben, mohu tě strašně kousnout – ale sleduj: nekousnu tě!“

Pro sílu a potřebnost tohoto sdělení se úsměv stal chováním vrozeným a lidský kojenec dokazuje svůj mírový úmysl spontánně, ještě zcela neozuben a dávno před prvním slovem. Úsměv vznikl pradávno, patrně člověka provázel už při jeho významuplném vztyčení ze čtyř na dvě jakožto popření nabízející se agrese, jakožto nabídka míru. Popření agrese se děje neverbálním ukázáním zubů jakožto zbraní těla – a ty pak nejsou použity. Člověk tedy volí obdobná gesta, jaká k tomuto účelu používají i jiné živočišné druhy. Dosud chybí jazyk a schopnost abstrakce, schopnost vyjádřit záporku „ne“. Tak vývojově pradávné jsou zábrany před vlastní agresí. Porozumění vlastní schopnosti agrese a bezeslovné gesto jejího popření, vyloučení je starší než schopnost vyjádřit a popřít ji slovem.

Lidský úsměv vynalézá a nabízí prevenci agrese, nastolení míru – ještě před vynálezem slova. Je to tato potřeba uspořádání vztahů v míru, která za další dlouhé věky přivedla člověka ke zformulování pokročilejší prevence viny, totiž ke tvorbě zákonů: různé kultury pak dospěly ke svým vlastním pravidlům a zákonům. V naší kultuře lidský úsměv jakožto neverbální tvůrce míru je předchůdcem Desatera, které podmínky míru mezi lidmi i v lidských duších pojmenovává jazykem a vtěluje do pravidel.

Potřeba regulovat vlastní nebezpečnost zrála zároveň s ostatními schopnostmi člověka. Posléze člověk vytvořil jazyk, zákony, zábrany vlastní agrese. A mýty, aby sám sobě porozuměl. Mýtus, sen a příznak mají společný původ, přinášejí významnou zprávu o smyslu nějakého lidského stavu či konání, ta zpráva je však nesnadno srozumitelná. Mýtus je lidskému druhu tím, čím je jedinci sen a čím je rodině příznak (posttraumatická porucha): svědčí o nebezpečí i o možné záchraně.

Tu zprávu, ten mýtus, ten příznak je třeba vyložit, interpretovat, přijmout. Podobně jako sen. Takové porozumění a sdělení je nezbytné pro život těla, pro pravdivost v duši, pro celistvost lidské skupiny, rodiny – a pro to vše.

A tak vítána buď tato kniha.

Helena Klímová

Úvod do problematiky

Fotografie předků, dopisy, písemnosti, střípky z vyprávění – téměř každému z nás toto připomíná historii rodiny, blízké i vzdálené příbuzné, naše kořeny. Vycházíme z retrospektivy a snažíme se konstruovat minulost z podkladů, které mají daleko k úplnosti. Otevírají se i další možnosti zkoumání, které částečně navazují na ty starší, zčásti však znamenají nový, kvalitativní posun, především v epigenetice (viz kapitola 2 této knihy). Ale i původní, tradiční možnosti otvírají určitý vhled do předchozích generací.

Pojďme si to ukázat na příkladu. Kniha U Bernátů (Wels, 2011) a doprovodné materiály[1] skládají obrázek možností, které byly a jsou k dispozici při vícegeneračním sledování rodinných osudů, změn a traumat. Nechme se chvíli unášet příběhem. Na počátku je text pamětí, který v roce 1919 napsal Šimon Wels na kousky papírů. Jde o příběh chudé rodiny, několika generací a smutný, ale vlastně v něčem i nadějný konec jedné ze dvaceti židovských rodin, které žily v Oseku u Rokycan na konci 19. století. Tento základní text byl doplněn pozůstalostí po čtvrté generaci (viz dále) a zájmem o okolnosti pozůstalosti, která byla díky dokumentaristovi a spisovateli Davidu Vaughamovi v roce 2018 přetvořena do rozhlasové hry, výstavy a dalších aktivit.

První v paměti dochovanou generací podle Šimona Welse jsou Josef Wedeles a jeho žena, kteří se narodili v 18. století. Tato generace ještě zažila „familiantství“, redukci počtu židovských svateb a rodin podle určitého čísla v dané lokalitě. Pokud se někdo chtěl oženit, musel se do omezeného počtu vejít. Obyvatel přibývalo, ale číslo se neměnilo, takže řada židovských obyvatel „familiant“ (právo na sňatek) neměla, a proto tolik jmen na „es“ (jako Wedeles), která označovala rodinu bez familiantu. Až v roce 1849 se zmírnily zákony zakazující sňatek všem kromě nejstaršího dítěte v rodině. Josef a jeho žena měli 6 dětí. Byli chudí, spali v malé prostoře v režných pytlích, do kterých si večer vlezli, na peřiny neměli. Josef pracoval pro obchodníka, v pondělí obdržel ranec s látkami, které do pátku prodával, poté vyúčtoval prodané a po víkendu opět dostal další materiál k prodeji.

Další generací byl nejmladší syn Josefa, Bernard Wedeles (nar. 1803) a jeho žena Josefina. Bernard pracoval už jako 14letý u obchodníka, který jej později propustil. Živit se proto začal nákupem a prodejem látek a kovu podobně jako jeho otec. Chodil s těžkým, padesátikilovým pytlem po vesnicích a prodával, měl podomní obchod se střižním zbožím. Josefina, budoucí manželka Bernarda, byla vdova, která musela odolávat pokusům bratra zesnulého manžela o to, aby si ji vzal podle židovských tradic. Když se chtěla Josefina konečně vdát za milovaného Bernarda, místní úředník nechtěl svatbu povolit, přestože zaplatila. Rozhodla se řešit celou věc s vrchností. Vydala se pěšky do Prahy za hrabětem Kašparem Šternberkem. Ten ale v Praze nebyl, a tak pokračovala, stále pěšky, do Karlových Varů, kde šlechtice našla a přesvědčila ke svolení. A pak opět pěšky do Oseku, několik dnů na cestě, spala pod širým nebem, železnice v té době ještě nebyla postavena. Bernard a Josefina měli 4 děti. Bernard věřil v Boha, stejně jako jeho žena. Manželství měli dobré, jejich syn vzpomínal, že k sobě měli velkou úctu. A že se musí jejich děti hodně učit, o tom mezi nimi nebylo žádných pochybností.

Další, třetí generací byl Šimon Wedeles, narozený tři roky po T. G. Masarykovi, tedy v roce 1853 (zemřel 1. 11. 1922). Otec Bernard byl pro Šimona idol. V dospělosti si napsal, že „tatínek doma mezi námi, když nám něco vypravoval, to bylo štěstí úplné“. Šimonův otec však brzy zemřel a on v devatenácti letech převzal podomní obchod. Šimonův bratr Josef odjel ve čtrnácti letech do USA společně s osmnáctiletou sestrou Rózou a v 18 letech padl jako dobrovolník na straně Severu[2]. Róza zůstala v USA a rodina s ní v roce 1908 zcela ztratila kontakt. Šimonova první žena byla Anežka. Měli syna Rudolfa, o kterého se musel po její smrti postarat. Později se znovu oženil, druhá žena se jmenovala Johanna (zemřela v roce 1930). Šimon Wedeles a jeho žena byli vrstevníci rodičů Franze Kafky (Hermann Kafka, 1852–1931; Julie Lowyová, 1855–1934). Oba rody pocházely ze stejného města – z Oseku (Wossek) u Rokycan. Kafkův dědeček, řezník, bydlel v Oseku v osmičlenné rodině. Na rozdíl od otce Šimona se otec Kafky netajil se strázněmi života v Oseku a Franzovi dával najevo rozdíl mezi tehdejší chudobou a současným blahobytem v Praze. Zatímco Hermann Kafka si po těžkém dětství vychutnával podnikatelský úspěch, zůstal Šimon Wedeles chudší a skromnější. Na rozdíl od Šimonovy Johanny (Žanynky), která smrt syna zvládala chozením po táčkách (povídala si se sousedy), matka Kafkovy babičky po předčasné smrti dcery zesmutněla, přestala jíst a rok po její smrti spáchala sebevraždu utopením ve Vltavě (Murray, 2006). Šimonův syn Rudolf (1882–1944) byl vrstevník Franze Kafky (1883–1924). Šimon mluvil česky, rodina Franze Kafky především německy. I když Šimon popisuje život na venkově poměrně pozitivně, čeští kluci byli podle vyprávění Šimona antisemitští a způsobovali Rudolfovi těžké chvíle. Podobně Kafkův pražský přítel z klukovských let přišel jako dítě při šarvátce mezi českými a německými dětmi o zrak. Kafka svým předčasným úmrtím stihl předejít tragickému osudu Rudolfa a jeho rodiny v Osvětimi.

Další, čtvrtou generací byl tedy Rudolf Wedeles (Wels, 1882–1944) a jeho žena Ida (rozená Kohnová, dcera velkoobchodníka, 1894–1944). Rodina byla bilingvální, česko-německá, Rudolf mluvil spíše česky, Ida spíše německy. Rudolf vychodil obecnou školu, poté německou v Rokycanech, kam chodil pěšky, jednu cestu 4 km. Již jako dítě hodně a rád kreslil. Po nepříjemném studiu na německé škole přestoupil na průmyslovou školu. V první světové válce sloužil v armádě. Rudolf se vypracoval, zvládl stavitelskou zkoušku a studoval techniku ve Vídni. Spolupracoval s architektem Adolfem Loosem a postavil v Československu řadu funkcionalistických staveb. Prosadil se také jako filmový architekt, mj. pro film Hej, rup!, ve kterém hráli Werich a Voskovec. Po antisemitských zkušenostech z Vídně si změnil příjmení na Wels. Zajímal se o politiku, dělnické hnutí a zlepšení podmínek pro chudé. Od roku 1933 bydlel v Praze. Pokus o vystěhování z Československa před začátkem druhé světové války nevyšel. Rudolf přepsal vzpomínky otce Šimona v roce 1939, kdy už 5 měsíců nesměl z rasových důvodů pracovat. Když je přepisoval, poznamenal si „často jsem celé hodiny zapomněl na čas a dobu“ a také „tíživé dny, kdy ráno vstáváš a nevíš proč“. Rudolf, jeho žena Ida a syn Martin (1925) zemřeli v koncentračním táboře Osvětim v roce 1944. Rudolf Wels je s odstupem hodnocen jako jeden z významných meziválečných architektů (Pavlát, 2017), stavěl kolonie dělnických domů, podílel se na rekonstrukcích, v Praze například realizoval přístavbu pražského Paláce Alfa.

Rudolfův syn Tomáš (1920–1988) stihl, na rozdíl od zbytku rodiny, v roce 1939 emigrovat do Anglie. Dobrodružně přešel přes československou hranici do polských Katovic, kontaktoval britský konzulát, osm týdnů čekal na povolení a pak se přeplavil na polské lodi do anglického Doveru. Vystudoval univerzitu ve waleském městě Swansea a během války působil v RAF. V roce 1941 se oženil s Joy a měli spolu syny Ivana (1944), Colina (1947) a dceru Taniu (1952). Tomáš se po válce ještě jako britský voják vrátil přes Německo krátce do Prahy a zjistil, že rodiče a bratr nežijí. Odvezl věci po rodině, vrátil se do Anglie a odstřihl se od minulosti tím, že o osudu rodiny na kontinentu s novou anglickou rodinou dlouhé roky nemluvil. Rodina jen věděla, že je z Československa. Až mnohem později, když v roce 1984 prodělal operaci srdce, snažil se s rodinou o minulosti začít hovořit, po třech dnech však dostal mrtvici a přestal mluvit docela.

Tehdy se Tomášův syn Colin Wels rozhodl nahlédnout do otcových písemností a … výsledkem jsou paměti Šimona Welse, opakovaně vydané v češtině (1987, 1993, 2011), poprvé na konci osmdesátých let v samizdatu. Za vydáním je dlouhodobé úsilí několika lidí. Jeho rodině se tak vrátila část ztracené paměti. Colin Wels se stal rogeriánským psychoterapeutem[3].

Stručně jsme shrnuli život šesti generací rodu sahajícího do 18. století a v zapomenutí jistě dále do historie. Kniha U Bernátů je bohatým svědectvím odlišnosti v blízkosti i blízkosti v odlišnosti. Odlesk zašlých časů, závan historie, tak blízké a tak vzdálené. Pojďme se podívat na šest oblastí širšího významu, které snad lze na tomto místě krátce objasnit na základě předchozího textu a dalších materiálů.

Životní styl. Na mnoha místech Šimon popisuje, jak běžný život židovské menšiny na venkově splýval s životem české většiny, jak se jejich děti těšily i na křesťanské slavnosti. V prvních třech generacích většinou mluvili německy, později byl větší příklon k češtině, i když německy všichni také uměli. Zároveň, i když spíše mimochodem, se Šimon zmiňuje o krádežích věcí ze strany českých spoluobčanů, nájemců i zákazníků. Někdy Bernardovi ukradli v krámě zboží za více peněz, než kolik jich vydělal pochůzkami s látkami za celý den. Všudypřítomná byla chudoba. Maso měli v generaci Šimona pouze v sobotu. Jídla bylo obecně málo. Šimon vzpomíná, jak děti jiných jedly jen dvakrát denně, v deset hodin dopoledne a ve tři odpoledne. Některé děti umíraly v průběhu dětství pro úrazy či různé nemoci. Objevovala se touha po odchodu do lepších krajin, za moře. Do Ameriky také někteří členové rodiny odešli.

Vzdělávání. Bernard i jeho děti chodili do židovských škol i do škol křesťanských. Kriticky je hodnoceno vzdělávání v obou typech škol, katolické (premonstrátské) gymnázium je nazýváno „mučírnou, vězením“, samotné vzdělávání v této instituci jako „nerovný boj mezi povýšeným člověkem, který měl všechny zbraně, a bezbranným dítětem“. Šimon i zobecňuje, když říká, že „je učitelů mnoho povolaných, ale kolik je vyvolených? Je to přeci nejdůležitější úkol, vychovati mládež, ani i národ. Až na výjimky malé se ve školách duševně mrzačí.“ Od generace Šimona je patrná snaha posunout se od práce hauzírníka lepším vzděláním ke kvalitnějšímu životu.

Náboženství. Až do Šimonovy generace, tedy první tři zmíněné generace, chodily celé rodiny do synagogy, Šimon formuluje, že šli do „kostela“ nebo do „židovského kostela“ nebo že četli Písmo svaté, o bar micva mluví jako o konfirmaci, ale pořád šlo o synagogu a Tóru. Šimon vzpomíná, jak dlouhé hodiny otec s maminkou diskutovali nad „Písmem svatým“. Čeští faráři kázali o tom, jak Krista zabili Židé, a malý Rudolf Wedeles dostal od faráře obrázek s postavami zlých židů, a jak sám miloval Ježíše Krista, bylo pro něj těžké se s judaismem ztotožnit. S generací Rudolfa již doma stával vánoční stromeček. Později Šimonův otec vzpomíná, že když Rudolf a jeho další děti slavili Vánoce, „rád jsem přihlížel, protože radost udělat dětem je také pobožnost, i když přichází z víry jiné“. Šimon ke konci života napsal, že „s náboženstvím Starého zákona i Nového zákona jsem se již vyspořádal, s pobožností ale ne, a jsem dodnes člověk věřící“.

Rodinné vztahy. Když píše Šimon o dětech, používá slovo „jemný“ u popisu potomků, a výraz „hodný“ u svých předků. Ani jednou není zmíněna agresivita v rámci rodiny, jen několikrát konflikty vyvolané českými sousedy. Z celého textu vyplývá harmoničnost rodinných vztahů v těžkých podmínkách chudoby prvních tří generací. Markantní je zájem všech o učení. Ať už u všech předchozích generací, které se učily rády, tak i u Šimonových potomků, např. Rudolf, když pracoval v Praze, chodil za ušetřené peníze do divadla. Pracoval každý den do 19 hodin, pak měl volno a byl šťastný, že má tolik volného času. Rudolfův syn Martin napsal s bratrem Tomášem ve čtrnácti letech ilustrovanou knihu Sancta Familia jako dárek k Vánocům svým rodičům. Zájem o vzdělání, odvaha i rozhled jsou patrným rysem všech generací. Rozvinuté bylo sociální cítění, stavitel Rudolf např. projektoval utopický dům pro české sirotky.

Politické smýšlení. Šimon, který zemřel v roce 1922 na třináct let trvající leukemii, obdivoval Masaryka. Psal o boji proti kapitalistickým třídám a kvitoval snahu strany socialistů. Vadil mu antisemitský časopis Šípy, do kterého přispíval hudebník František Krejčík a malíř Mikoláš Aleš, a ironicky komentoval, že oba pánové to dělali ze stejných důvodů jako chudý židovský hauzírník, tedy z finančních. Naopak oceňoval časopis Čas (založený politikem a spisovatelem Janem Herbenem roku 1886 a obnovený v roce 1993). Odmítal poněmčování a komentoval, že „zda-li se boháči židovští germanizovali a proč to dělali, to nevím. My na vesnicích jsme žili vždy s našimi křesťanskými sousedy v přátelství a nevíme o poněmčování ničeho.“ Šimon se za první světové války staral o přistěhovalce z Haliče jako předseda péče o uprchlíky. Rudolf do jedné stavby v dělnických koloniích umístil vedle sochy Marxe sochu Masaryka, což vzbudilo nelibost (Vaughan, 2019). Měl velký zájem o humanismus, otevřenost informací a odpor ke xenofobii.

Vyrovnávání se s traumatem je poslední, šestou oblastí, která má relevanci k zájmu o transgenerační fenomény. Šimonova rodina byla zasažena smrtí osmnáctiletého bratra Josefa v USA. Šimon popisuje, jak rodina situaci zvládala. Od Josefovy smrti byla maminka nesvá a nerada se zdržovala „od toho času se svými chmurnými myšlenkami a stala se velice zapomnětlivou“[4]. Šimon popisuje konkrétní příhodu, kdy maminka v kontrastu s dřívější opatrností zamkla doma omylem cizí ženu, která jejich dům vykradla. Maminka také po smrti Josefa chodila často na táčky, aby „zapomněla a nemusela myslet“, jak sama říkala, a její manžel se zlobil, že maminka vyhledává jenom lidi, kteří jsou na tom zle. Šimon také popisuje vztah k Rudolfovi po smrti své manželky, kdy uvedl, že „on byl mým pánem a já jeho sluhou, Bohem a vším“, což lze interpretovat jako způsob vyrovnávání se s náročnou událostí přilnutím, posílením vztahu. Když mluví o své rodině, používá slova jako „jemný a „hodný“ a lze odhadovat, že toto vnímá v protikladu k nehodnosti a hrubosti u jiných skupin obyvatelstva, zvlášť když Šimon (v textu výjimečně) zmiňuje „hrubství venkovského lidu sklerikalisovaného nebo pokaženého mladočeským bařtipánstvím a vypínavostí“. Šimon měl ve zvyku horší životní momenty v textu spíše přecházet, nevěnovat se jim, myslet na to lepší, přestože česká většina zcela jistě „tahala za delší konec provazu“. V dojemné pasáži se píše, že když Šimonově otci přece jenom někdo ublížil, tak to nesl skoro s radostí, litoval toho člověka, že ho to bude brzo nebo za pár dní mrzet, a poznamenal, „…protože křivda už je taková, že se vrací k prameni, kde povstala“. Rudolf zmiňuje tíživé dny v roce 1939 (v období přemítání, co bude s rodinou po prvním vynuceném přestěhování z Mánesovy ulice na Praze 2 do bytu sdíleného s dalšími židovskými rodinami), „kdy ráno vstáváš a nevíš proč“.

Výše uvedená minianalýza je jistě poměrně málo pracným a méně výtěžným způsobem, jak se zorientovat v dokumentech o několika generacích, propojit je s dalšími informacemi, odkazy a svědectvími. Můžeme jen odhadovat a nedokážeme již rozpoznat důvody, pro které se Colin Wels cítil zpočátku tak oddělený od vlastní minulosti a poté jezdil opakovaně do Čech a cítil hrdost na svého dědečka a pradědečka. Proč se Tomáš oddělil od své minulosti a se svými blízkými téměř nemluvil o Praze a své rodině, jaký to na něj mělo vliv a jaké představy mohl mít o konci své československé rodiny? Jaký vliv na něj měly informace o situaci v koncentračních táborech a po válce postupně vycházející paměti a zprávy o utrpení vězňů?

Ani jedna ze šesti popisovaných generací neměla možnost sebereflexe s pomocí odborného vedení. Teprve později, v průběhu 20. století toto nabízí psychoterapie a její zatím malá a okrajová součást – psychoterapie zaměřená na transgenerační přenos. Jak uvádí nestorka terapie transgeneračních témat Anne Ancelin Schützenbergerová (1919–2018): „Existuje však jeden způsob … můžeme se chopit šance, osedlat si svůj osud … aby se náš život stal výrazem naší nejhlubší podstaty – to je vlastně cílem psychoterapie a psychoterapeutického výcviku … je jasné, že práce na třech až pěti generacích nás dovede k nevědomí“ (Schützenbergerová, 2021, s. 9–21). To, co transgenerační procesy činí v psychoterapeuticky orientovaných kazuistikách až mystickými, je možnost ústupu zdánlivě nevysvětlitelných příznaků, jejichž příčina se nacházela v daleké minulosti. Schützenbergerová (2021, s. 171) toto popisuje jako prosáknutí z generace na generaci, „které překonáme tak, že je vyjádříme … a zařadíme do příslušného transgeneračního rámce“. Příkladem z jejích kazuistik může být šok z prožitku blízké smrti u Napoleonových vojáků po návratu z Ruska v roce 1812, který byl u některých potomků spojen s výraznými příznaky během výročí události, nebo u potomků přeživších zásah bojovým plynem yperitem u Ypres v roce 1915, s odstupem od masakru u Sedanu v prusko-francouzské válce v roce 1870 aj. Schützenbergerová (2021, s. 171) popisuje případ dětské klientky Barbory, která prožívala noční můry v souvislosti s výročím vylodění v Normandii. Na kresbách jejích nočních můr bylo možné ve spolupráci s terapeutkou interpretovat vojáky – hulány (bojovníky na koních) – a zařadit tyto výjevy do rodinné historie pradědečka, který byl přítomen masakru u Sedanu, kde se kavalerie opakovaně stavěla proti dělům za cenu velkých ztrát mezi jezdci na koních. Výsledkem terapie bylo vymizení nočních můr pomocí analýzy snů, kresby, přehrání bitvy, a to 125 let po skutečné bitvě. Podobně je popisován případ tříleté Nathalie (narozené 1991), u které byly noční můry spojeny s dušením. Kresby nočních můr pomohly identifikovat plynovou masku (kterou dítě neznalo). Při zkoumání rodinné historie vyšlo najevo, že prastrýc Nathalie byl zabit plynem u Ypres v roce 1915 a pradědeček zraněn u Verdunu v roce 1916. Po rozhovoru o historii rodiny příznaky ustaly a ani po roce se znovu neobjevily.

Snad lze vyjádřit, že tam, kde Sigmund Freud viděl původ symptomů především v historii duševního života jedince, se transgenerační přístup pokouší podívat do časů, ke kterým asociace jednotlivce, puzeného zvláště k současným událostem a problémům, přirozeně doputují jen zřídka a zamlženěji. Ale i Freud se zajímal o fylogenezi a otázky transgeneračního přenosu. V knize Totem a tabu předpokladá, že „žádná generace nemůže skrýt své významnější duševní pochody před generací následující“. Tento předpoklad odpovídá pozdějším myšlenkám Schützenbergerové a jejím dlouhodobým klinickým zkušenostem a dalším snahám porozumět síle transgeneračního přenosu. V závěrečné části knihy Totem a tabu Freud přemýšlí (s přiznáním inspirace v práci C. G. Junga v předmluvě ke knize) nad problémy duševního života národů oproti duševnímu životu jednotlivce v souvislosti s ambivalentními emocemi (láskou i nenávistí) vztaženými k oidipovskému komplexu. Freud spekuluje, že citovou ambivalenci lidstvo získalo s otcovským/rodičovským komplexem. Uvádí také, že si čtenář textu jistě povšiml předpokladu, že pro téma psychologie národů existuje pojem kolektivní duše, ve které probíhají podobné procesy (na jiném místě o nich píše jako o „mezigenerační psychické kontinuitě“) jako v duši jednotlivce. Říká také, že „psychologie národů by nemohla existovat bez předpokladu kolektivní duše a kontinuity v lidském citovém životě, které nevadí přetržitost duševních aktů, následkem zániku jednotlivců. Kdyby psychické procesy nepokračovaly v následující, musel by každý jedinec svůj poměr k životu vždy znovu získávat, a nebyl by tu možný žádný pokrok a vývoj“ (ibidem, s. 134). Jinými slovy říká, že se opakuje určitý citový proces, který souvisí s traumatem (např. týrání synů otcem v prapůvodní divošské společnosti), i když příčina (tyran) byla odstraněna. I Freud však tyto své vlastní spekulace okamžitě zpochybňuje. Jako vědec se táže na mechanismy přenosu z jedné generace do následující (pro mechanismy používá výraz „prostředky, způsoby, zařízení“). Odpovídá si tezí o dědičnosti psychických funkcí, „která však ke své účinnosti přece jen potřebuje jisté podněty z individuálního života“ (Schützenbergerová, 2021, s. 134). Co jsou ony významnější duševní podněty, Freud nespecifikuje, pravděpodobně by ale souhlasil, že silné prožitky, jako např. trauma, k nim patří. Podobně se k mezigeneračním procesům vyjadřuje i Schützenbergerová (2021, s. 153): „…vypadá to, jako by nevědomí mělo dobrou paměť a neustále nějakým způsobem určité věci připomínalo a ukazovalo, aniž by byly vyřčeny a objasněny…“ a hned doplňuje „ale způsob, jakým nevědomí poukazuje na události, závisí na tom, jak rodina interpretuje a chápe to, co se děje, a reaguje na to“.

Zajímavým a dnes spíše opomíjeným představitelem zkoumání vlivu předchozích generací v psychologii byl Leopold Szondi (původním jménem Leopold Sonnenschein, 1893–1986, generačně byl blízký Rudolfu Wedelesovi), který podobně jako ostatní analytici uznával dědičně podmíněné nevědomé síly, které ale, podle jeho výkladu, podmiňují (v jeho pojmologii) rodinné nevědomí. Szondi naštěstí přežil holocaust a emigroval do Švýcarska. Chápal dějiny jako zděděnou část bytí a domníval se, že jedinec může prostřednictvím svého Já „utvářet určitou část minulosti svých předků“ (Szondi, 2009, s. 9). Člověk má historii, život a osud, který může ovlivňovat volbou. Volba je nucená nebo zvolená a terapie pomáhá zvyšovat složku zvolenou. Osud vnímá jako nátlak volby v nás skrytých předků. Volba se podle Szondiho řídí genotropismem, biopsychickým zákonem, který vysvětluje např. přitažlivost dvou lidí, kteří mají v rodinném nevědomí stejné nebo příbuzné dědičné faktory, ale i volbu povolání aj. Szondi první verze analýzy osudu publikoval v roce 1937. Zkonstruoval také neverbální projektivní test, který pomocí volby obrázků zjišťuje nevědomé volby v souvislosti s psychopatologií a napomáhá terapii. Test je dnes považován za zdiskreditovaný (Norcross, Koocher, Garofalo, 2006). To, co později Schützenbergerová rozvinula jako transgenerační přístup s kořeny v psychoanalýze a rodinné psychoterapii, označoval Szondi jako analýzu osudu. Podobně jako Schützenbergerová považoval i Szondi vlastní analýzu za podmínku správného provádění analýzy osudu. O generaci starší Szondi by se Schützenbergerovou souhlasil, když si všimla, že manželské svazky nejsou náhodné, že lidé „často vstupují do manželství s partnery, kteří mají stejnou konstelaci jako jejich původní rodina, nebo mají stejné nemoci, stejná křestní jména či stejná traumata z dětství“ (Schützenbergerová, 2021, s. 122). Szondi byl jakýsi vzdálený myšlenkový předchůdce současných snah o zkoumání transgeneračního přenosu, navíc s pokusem o objektivní měření rodinného nevědomí. A podobně i on, stejně jako Schützenbergerová či Šimon a Rudolf Welsovi, měl pochopení pro slabší a odstrkované a usiloval o humanismus.

Oč více toho víme o transgeneračním přenosu dnes než před padesáti či osmdesáti lety, to jsme se pokusili včlenit do této knihy a nyní nabízíme laskavým čtenářům. Máme popsány modely přenosu (kapitola 1) – psychodynamický a vztahový model, sociokulturní a socializační, model rodinných systémů a komunikace, model biologický/genetický, dále i různé mechanismy přenosu traumatu, jako je např. parentifikace. To, co pozorujeme u klienta v souvislosti s transgenerační historií, můžeme poměrně snadno propojit s popsanými nálezy, například u potomků přeživších holocaust. V této části jsme se snažili shromáždit pozorování více kliniků a shrnout porůznu roztroušené zkušenosti. Pokud by chtěl někdo kvalitní literární vstup do této oblasti, doporučujeme např. rozsáhlou International Handbook of Multigenerational Legacies of Trauma editovanou Yealem Danielim z roku 1998.

Díky pokrokům biologie víme (kapitola 2), že trauma může v těle nastartovat celostní biologické změny, které jsou předávány do dalších generací prostřednictvím pohlavních buňek, nikoli prostřednictvím konkrétních mutací genomu, ale přes nastavení genetické regulace. Tyto znalosti vycházejí hlavně ze studií animálních modelů, ale také z historie lidského hladovění a holocaustu. Citované práce Rachel Yehudy se týkají těžkých traumat u lidí. Jako metodický nástroj můžeme mj. využít množství kortizolu v moči u potomků. V oblasti epigenetiky dochází a zřejmě bude i nadále docházet k významným objevům, které upraví naše představy o transgeneračním přenosu. Pro zájemce o další studium může být čtivé Trauma across generations and paths to adaptation and resilience (autoři Lehrner a Yehuda) nebo české aplikace epigenetiky v práci Ivana Rektora a spolupracovníků s názvem Holocaust history is not reflected in telomere homeostasis in survivors and their offspring.

Další kapitola (kapitola 3) nás provede mezigeneračním učením, které díky prodlužování střední délky života zvyšuje význam prarodičů a prodlužuje jejich možný vliv na potomky. S prarodiči by se v rodinách mělo počítat, na druhou stranu autorka popisuje tendence k individualizovaným modelům rodinného chování a podává přehled čtyř typologických modelů mezigeneračního učení v rodinách. Téma kapitoly poukazuje k potřebě větší citlivosti při styku generací s odlišnými potřebami, hodnotami a zkušenostmi. Tři citované knižní práce autorky mohou být dalším vstupem do problematiky mezigeneračního učení.

V kapitole 4 se seznámíme s různými metodami měření traumatu v transgenerační perspektivě, jako jsou genosociogram a kvalitativní dotazník Transgeneration Script Questionaire. V psychologii máme stále málo metod na měření TGP. Je pravděpodobné, že v této oblasti se v příštích letech může leccos stát a bude brzy potřeba revize těchto metod. Dotazníkové metody nemusí podchytit složitost a obsah přenášeného, hloubkové rozhovory jsou zase časově náročné a výsledný materiál závisí na interpretaci. Ukázka genosociogramu (podrobněji viz také práce Schützenbergerové Bolest mých předků mě provází) může být dobrou inspirací pro ty, kteří by se touto oblastí chtěli zabývat specificky.

V kapitole 5 se dozvíme více o teorii psychoanalytické práce s transgeneračním traumatem, včetně definic důležitých pojmů v této oblasti, jako je empatie, trauma, mentalizace aj. Ukázky práce s klientem propojují teorii a praxi s oprávněným závěrečným konstatováním, že mezigenerační přenos zkušenosti holocaustu obsahuje nejlépe zpracované zkušenosti s traumatem v psychoanalýze. Příkladů pro další čtení je mnoho. Doporučit můžeme kapitolu psychoanalytika Michaela Šebka s názvem Transgeneračni přenos a totalitní mysl (in: Preiss, Vizinová, 2019), knihy Vamika Volkana nebo práce Heleny Klímové.

Kapitola 6 se zaměřuje na problematiku uprchlictví v souvislosti s dalšími generacemi. Přestože většinové obyvatelstvo České republiky vnímá uprchlictví jako okrajový fenomén, válka v Bosně, Sýrii a současná válka na Ukrajině opět vzedmula vlnu nucené migrace, na jejíž dopady se zaměřují psychologové, sociologové, sociální pracovníci, lékaři a další odborníci. Citlivost vůči uprchlíkům lze vnímat jako barometr kulturní vyspělosti národa a rozvoj empatie vůči ohroženým je výzvou pro náš svět. Jako další čtení lze interesovanému čtenáři doporučit Vyprávěná židovství: O narativní konstrukci druhogeneračních židovských identit Eleonóry Hamar nebo současnou práci maďarských kolegů Transgenerational trauma and therapy: The transgenerational atmosphere (Bakó a Zana) a také mnohá beletristická díla.

Předpokládáme, že Tomáše Welse mohly pronásledovat pocity viny za to, že přežil, byť to může působit paradoxně. Dlouhé čekání na informace, zda rodina přežila, nejistota, jak to s rodinou dopadlo, fantazie, které mohl či musel mít ohledně jejich osudu. Co asi vkládal ze svých obav do služby v britské armádě za války? Jak mohl či nemohl sdílet osud své rodiny se svojí britskou manželkou? A jak se toto vše promítlo do povah a psychické stability jeho dětí? A je nějaký rozdíl mezi těmi, kteří byli v hledání minulosti aktivní (Colin Wels), a těmi ostatními? A co děti těchto dětí? Kapitola 7 se pokouší shrnout přínos některých psychoterapeutických směrů k možnostem léčby dopadů transgeneračního přenosu – psychoanalytické tradice, jungiánské analytické psychologie, kognitivně-behaviorální terapie, rodinné psychoterapie, biosyntetické psychoterapie, přístupu Pesso Boyden, transakční analýzy a psychodynamické imaginativní traumaterapie. Kapitola sice nepřináší návody, ale chce inspirovat a povzbuzovat k prohlubování zájmu psychoterapeutů o danou oblast. Čtenář si může doplnit znalosti v kapitole Některé vyznamné osobnosti psychologie traumatu Dity Šamánkové (in: Preiss, Vizinová, 2019) a výborným vstupem do psychoterapie transgeneračního traumatu je Schützenbergerové Bolest mých předků mě provází a také jedinečná publikace Jany Tóthové Úvod do transgenerační psychologie rodiny: transgenerační přenos vzorců rodinného traumatu a zdroje jeho uzdravení.

Kapitola 8 popisuje mnohaleté praktické zkušenosti autorky s transgeneračním přenosem v psychoterapii s využitím prvků biosyntetické psychoterapie. Své životní i odborné zkušenosti propojuje v hloubce i s indiánskými tradicemi. Kapitola je doplněna ukázkami terapeutické práce. Dobrou navazující četbou jsou např. Životní proudy a další publikace o přístupu Davida Boadelly či práce Van der Kolka.

V naší knize, kterou začínáte číst, nenabízíme jednoduchý návod, jak transgenerační přístup konkrétně aplikovat v práci s klienty. Můžeme se ale společně nechat inspirovat lidmi, kteří se tématu dlouhodobě věnují. Anne Ancelin Schützenbergerová většinou pracuje s malou skupinou asi 20 hodin, rozložených do 2,5 dne nebo do jednoho týdne. Zdůrazňuje přátelské prostředí ve skupinách, podporu jeden druhému, otevřenost. Během dlouholeté práce zjišťovala, že se ve skupině často otevírá podobný příběh (např. téma válečných sirotků, téma násilné smrti, téma emigrace). Schützenbergerová přistupuje k tématu transgeneračního přenosu jako zkušená terapeutka, psychoanalytička, skupinová analytička, antropoložka, která pracovala na několika kontinentech, s výcvikem v psychodramatu, práci s tělem aj. Využívá genosociogram jako součást toho, co nazývá kontextuální transgenerační psychogenealogie. Zdůrazňuje nutnost pochytávat své vlastní asociace, psycho-socio-ekonomicko-historicko-umělecké znalosti. Na začátku se snaží, aby klient o své rodině mluvil, přitom kreslí genealogický strom na tabuli nebo papír. Posléze kombinuje genealogický strom s hlavními životními událostmi (využívá dotazník Holmese a Raheho[5]) a sestavila vlastní dotazník zaměřený na ztracené objekty lásky a na vztahy k věku a datům, syndrom výročí[6] (opakující se události) a dvojitého výročí (např. věk klienta se shoduje s věkem potomka v období truchlení) se zaměřením na 3–5 generací. Zajímá se o nemoci, operace, školní neúspěchy aj. Snaží se kombinovat vyprávění klienta s vlastními znalostmi historie, politiky, vojenství aj. Jak Schützenbergerová popisuje: „…připadá mi důležité naslouchat a vnímat, spolu s tím, co Freud nazval ‚vznášející se pozornost‘, a být, jak říkal Carl Rogers, zaměřený na subjekt, a to tak, že vstoupím do jeho ‚osobního světa‘ a budu ‚vidět jeho očima‘, jak říkal Moreno, a budu naslouchat ‚třetím uchem‘“. Zdůrazňuje grafickou podobu vyprávění. Uvádí, že pracuje integrujícím způsobem a využívá několik konceptů a modelů zároveň – rodinnou loajalitu Böszörményi-Nagyho (viz kapitola 7.4 Rodinná terapie), metaforu krypty Abrahama-Törökové (fantom jako rodinné tajemství, ovlivňující psychický život, přesunuje se z nevědomí rodiče do nevědomí dítěte, více viz kapitola 7.1 Léčba předávané traumatické zkušenosti v psychoanalytické tradici), rodinné aliance (vyloučení některých členů rodiny), otázku náhradních dětí (náhradu za např. zemřelé dítě), školní neúspěchy chytrých dětí, syndrom výročí. Vytvoření genosociogramu je pomalá práce. A není samoúčelná – cílem je zvědomit souvislosti v rámci generací a tím pomoci zbavit se příznaku, zkušenost integrovat a tím narušit nebo i zastavit řetězec přenosu.

Schützenbergerová pracuje běžnými psychoterapeutickými prostředky dynamické psychoterapie – vytváří vztah, zvědomuje, interpretuje, vysvětluje, přerámovává, hledá souvislosti. K mechanismu působení transgenerační terapie uvádí: „Také jsem si všimla, že pokud budeme pracovat na zviditelňování těchto vazeb a opakování, na jejich rozšifrování, události dostanou smysl a budeme je mít více v rukou: když vidíme a rozumíme, vynoří se smysl, kontext se promění, vše získá jinou podobu, věci se změní: subjekt se může nadechnout, zbaví se zátěže minulosti, často se promění jeho tělo a změní se mu život. Stane se někým jiným … a (někdy) přichází i uzdravení“ (Schützenbergerová, 2021, s. 155).

K Anně Schützenbergerové by mohl, pokud by se prolnuli v čase a místě, hypoteticky docházet na psychoterapii i Tomáš Wels, aby propojil židovskou, československou a britskou identitu a integroval vědomosti o své rodině[7] a snad o ní nemusel po zbytek života mlčet. A možná i jeho syn Colin Wels, aby rekonstruoval svoji identitu, kontinentální kořeny a propojil je se zapomenutou minulostí. A to nevíme, jak se s nalezenou minulostí vypořádávají další děti Tomáše Ivan (1944) a Tania (1952). I pro ně by možná mohla být transgeneračně zaměřená psychoterapie vhodná, i když si toho nemusí být vědomi.

Transgenerační přístup v psychoterapii není v praxi snadný, vyžaduje odborné zkušenosti a návaznost na komplexní základní výcvik v psychoterapii. Příkladem pro budoucí zájemce o transgenerační přístup může být opět Anne Schützenbergerová, která čtyři roky před smrtí založila Anne Ancelin Schützenberger International School of Transgenerational Therapy[8]. Tento institut ve třístupňovaném vzdělání trénuje zájemce z řad psychoterapeutů o práci s transgeneračními tématy. Pokud je nám známo, podobná organizace v Evropě neexistuje.

Tím se dostáváme k představám o budoucích možnostech. Šest generací se jménem Wedeles (Wels) jsme sledovali retrospektivně. Možná nám evropské podmínky, prosperita a technologické možnosti usnadní dlouhodobé prospektivní sledování. Anne Ancelin Schützenbergerová píše v již citované knize Bolest mých předků mě provází: „Mezigenerační přenos je stále (alespoň zatím) záležitostí neznámou a nevysvětlenou; my ale doufáme, že už brzy pokrok v interdisciplinárním zkoumání, který se dotkne zároveň humanitních věd, biologie, kvantové fyziky, lidské i zvířecí etologie, stejně jako zkoumání a objevování nových neurotransmiterů, umožní lépe určit, jak tyto přenosy probíhají, jakým způsobem fungují tyto komunikace jak mezi individualitami, tak mezi generacemi...“ (s. 203). Prospektivní přístup budeme potřebovat o to více, že se předpokládá přenos nejen z jedné generace na druhou, ale i s „přeskočením“ generace, což činí porozumění a zkoumání u lidí složitým. Obsah sledovaného koncentruje různé proměnné – biologické, psychologické a sociologické faktory (Afifah et al., 2021). Je to komplikované, protože „tvrzení, že efekt je skutečně transgenerační, vyžaduje vyloučení přímé expozice potomstva jako kauzální mechanismus“ (Yehuda, Lehner, 2018, s. 252). V současné době prudce stoupá počet studií využívajících molekulární genetiku. „Pro usnadnění integrované léčby zaměřené na jednotlivce a zajištění úplnějšího porozumění je zásadní spolupráce mezi různými akademickými obory, včetně psychologie, biologie, medicíny, sociologie a historie“ (Afifah et al., 2021, s. 529).

Na závěr se připojujeme ke slovům A. A. Schützenbergerové: „Zdá se, že za současného stavu poznání je na nás, klinicích, abychom pozorovali a objasňovali tyto přinejmenším zvláštní fenomény přenosu z nevědomí do nevědomí, shromažďovali fakta, klinické popisy a publikovali je, abychom prováděli … vědecká zkoumání, a to jak klinická, tak statistická, a poté, možná už brzy, se pochopení těchto ‚fantomů‘ nevědomí, těchto ‚opakování‘ a ‚výročí‘ přidá ke znalostem nás coby interagujících, intuitivních a komunikujících bytostí“ (Schützenbergerová, 2021, s. 207).

Doufáme, že se vám kniha, kterou právě držíte v rukou, bude dobře číst a naleznete v ní inspiraci, jak nahlížet na duševní život jedince a společenství z perspektivy generací.

Vaši editoři

Marek Preiss a Daniela Vizinová

[1] Především: Vaughan, D. Prohrabuji v kamnech oheň [online]. 9. září 2019 [cit. 2022-08-02]. Dostupné z: https://vltava.rozhlas.cz/prohrabuji-v-kamnech-ohen-7704240; Rudolf Wels, 2001-. In: Wikipedia: the free encyclopedia [online]. San Francisco (CA): Wikimedia Foundation [cit. 2022-08-02]. Dostupné z: https://cs.wikipedia.org/wiki/Rudolf_Wels.

[2] Smrtí Josefa rodina přišla také o další listinnou pamětihodnost, deník, který si Josef psal a který se ztratil (Wels, 2011, s. 94).

[3] Colin ale měl podle svého vyjádření potíže na rodinnou historii navázat, i když se opakovaně do Česka vracel. Také v době vzniku rozhlasového dokumentu uvedl, že historii své rodiny vnímal jako historii někoho jiného.

[4] Dnes bychom možná řekli, že glukokortikoidy mohou během traumatu poškodit hipokampus a paměť a že u Šimonovy matky šlo o dopady traumatu.

[5] V českých podmínkách jsme tuto metodu adaptovali a je uživatelům k dispozici v plné verzi v časopise Psychiatrie (č. 1, r. 25, 2021).

[6] Syndrom výročí je Schützenbergerovou velmi často citován a používán v práci se skupinami a citován i jinými autory, např. Kellermann, N. P. F. (2001). The Long-Term Psychological Effects and Treatment of Holocaust Trauma. Journal of Loss & Trauma, 6(3), 197–218. Dostupné z: https://doi-org.ezproxy.lib.cas.cz/10.1080/108114401753201660. Na druhou stranu výzkum k tomuto tématu prakticky neexistuje.

[7] Resp. hlavně linii svého otce (o matce toho ze získaných materiálů víme méně).

[8] Viz https://psychogenealogy.org/.

1Mechanismy aobsahy transgeneračního přenosu na příkladu traumatu

1.1Trauma

Naše dětství ovlivňuje chování, světonázory, určuje způsob, jakým prožíváme svět ajak budeme vytvářet interakce avzdělávat své děti. Transgenerační přenos je fenomén, který popisuje rodičovské vzorce předávané zgenerace na generaci. Trauma se stalo modelovým příkladem pro transgenerační přenos atrauma holocaustu se stalo klasickým příkladem přenosu (Kellermann, 2001b; Levav et al., 2007; Weiss, Weiss, 2000).

Trauma tradičně představuje zkušenost otřesnou, výjimečnou, často život ohrožující.

Současné pojetí posttraumatické stresové poruchy podle DSM-5 (přijaté vroce 2013) ale již nevyžaduje nutně pouze přímé vystavení jedince traumatu, současná americká klasifikace umožňuje čtyři různé způsoby traumatizace, přímé inepřímé. Posttraumatická stresová porucha (PTSD) může vzniknout itehdy, pokud se jedinec dozví, že se traumatická událost stala blízkému člověku za předpokladu, že jde onásilnou událost nebo nehodu. Nyní podle DSM-5 přímé ohrožení života představuje kritérium A1. Transgeneračnímu přenosu traumatu nejvíce odpovídá kritérium A3, podle kterého se neštěstí stalo rodinnému příslušníkovi nebo blízkému příteli amusí jít onásilnou událost nebo nehodu. Budoucí evropská klasifikace (ICD-11) odděluje posttraumatickou stresovou poruchu od komplexní posttraumatické stresové poruchy. Komplexní (dříve označovaná také jako kumulativní) posttraumatická stresová porucha vychází zvíce traumatických událostí nebo jedné včase rozložené události. Předpokládá se, že projevy komplexní PTSD mohou být vytrvalejší avýraznější, že mají často kořeny vdětství aže souvisí snižšími socioekonomickými podmínkami. Příkladem komplexní PTSD může být zneužívání vdětství, domácí násilí, válečné zajetí nebo pobyt vmístě, kde probíhá válka. Koncept komplexní PTSD je tak bližší většině studií, ze kterých budeme vtomto textu vycházet.

Zkušenosti zhistorických traumat pomáhají ivjiných kontextech, studie dopadů holocaustu mohou vysvětlovat podobné prožitky přeživších vjiných částech světa. Obrazně „jako atomová bomba roznáší radioaktivitu do vzdálených oblastí, často dlouho po holocaustu pokračuje vkontaminaci každého, kdo byl exponovaný ať tím, či oním způsobem“ (Kellermann, 2001a, s. 197).

1.2Definice transgeneračního přenosu

1.3Konceptualizace přenosu

1.3.1Teoretické přístupy

Teorie

1.3.2Klinické aneklinické skupiny

1.4Obecné mechanismy přenosu

1.4.1Mechanismy přenosu uzvířat

Učení nápodobou

Vliv matčina chování

Prenatální mechanismus

1.4.2Mechanismus přenosu ulidí

Obecné mechanismy přenosu

Biologické mechanismy

Přenos informací

Přenos získaných znaků

Vnitrorodinná mikrotraumatizace

1.5Specifické mechanismy

1.5.1Hněv aagresivita

1.5.2Obranné mechanismy

Disociace

Identifikace

1.5.3Neintegrovaný afekt

1.5.4Mlčení

1.5.5Emoční odstřižení

1.5.6Přehnaná otevřenost

1.5.7Protektivita

1.5.8Parentifikace

1.5.9Legitimizace

1.5.10Transgenerační atmosféra

1.5.11Změny vSelf

1.5.12Aktivismus

1.5.13Senzitizace

1.5.14Optimismus

1.5.15Úspěchy aprotektivní faktory

1.6Podrobnější příklad přenosu– psychopatologie přijímání potravy udruhé atřetí generace po holocaustu

1.7Na závěr

1.7.1Protipřenos

1.7.2Uzdravující spravedlnost

Otázky

Table of Contents

Předmluva

Úvod do problematiky

1 Mechanismy a obsahy transgeneračního přenosu na příkladu traumatu

1.1 Trauma

1.2 Definice transgeneračního přenosu

1.3 Konceptualizace přenosu

1.3.1 Teoretické přístupy

1.3.2 Klinické a neklinické skupiny

1.4 Obecné mechanismy přenosu

1.4.1 Mechanismy přenosu u zvířat

Učení nápodobou

Vliv matčina chování

Prenatální mechanismus

1.4.2 Mechanismus přenosu u lidí

Obecné mechanismy přenosu

Biologické mechanismy

Přenos informací

Přenos získaných znaků

Vnitrorodinná mikrotraumatizace

1.5 Specifické mechanismy

1.5.1 Hněv a agresivita

1.5.2 Obranné mechanismy

Disociace

Identifikace

1.5.3 Neintegrovaný afekt

1.5.4 Mlčení

1.5.5 Emoční odstřižení

1.5.6 Přehnaná otevřenost

1.5.7 Protektivita

1.5.8 Parentifikace

1.5.9 Legitimizace

1.5.10 Transgenerační atmosféra

1.5.11 Změny v Self

1.5.12 Aktivismus

1.5.13 Senzitizace

1.5.14 Optimismus

1.5.15 Úspěchy a protektivní faktory

1.6 Podrobnější příklad přenosu – psychopatologie přijímání potravy u druhé a třetí generace po holocaustu

1.7 Na závěr

1.7.1 Protipřenos

1.7.2 Uzdravující spravedlnost