Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Evelyn Skye

MLADÁ DÁMA

This edition published by arrangement with Random House Worlds,
an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC.
© 2024 by Netflix CPX, LLC and NETFLIX CPX International, B.V
DAMSEL™ is a trademark or registered trademark of Netflix CPX, LLC
and NETFLIX CPX International, B.V. All Rights Reserved.

Přeloženo z anglického originálu Damsel vydaného nakladatelstvím Random House Worlds v roce 2023 v New Yorku.

Na motivy filmového scénáře, jehož autorem je Dan Mazeau.

Translation copyright © Jakub Chodil, 2024

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz, tel.: +420 234 264 401
jako svou 9248. publikaci

Překlad Jakub Chodil
Odpovědný redaktor Jakub Laxar
Jazyková úprava Jiří Chodil
Korektura Dana Chodilová
Sazba a úprava obálky Ondřej Mikulecký
První vydání, Praha 2024
Vytisklo TISK CENTRUM s.r.o., Moravany u Brna

© Grada Publishing, a. s., 2024

ISBN 978-80-271-7278-8 (epub)
ISBN 978-80-271-7277-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-5025-0 (print)

Všem statečným duším, které se odvažují změnit svět.

ELODIE

INOPHE BYLO TÍM místem, kde se svět otáčel naopak. Zatímco všude jinde docházelo k pokroku, pusté Inophe se propadalo hlouběji a hlouběji do minulosti. Sedmdesát let sucha změnilo nevelká orná pole vévodství v nekonečné písečné duny. Lidé sklízeli vodu ze svých kaktusových zahrad a přežívali z výměnného obchodu – kus domácí tkaniny za opravu plotu, tucet vajec za dryák proti bolesti zubů a výjimečně dokonce kozu výměnou za malý pytel vzácné, dovozové mouky.

„Navzdory tomu všemu je to krásné místo,“ prohlásil vévoda Richard Bayford ze hřbetu koně. Dojel až k okraji náhorní plošiny s výhledem na měkkou hnědou krajinu, sem tam narušenou štíhlými větvemi železných stromů a žlutými květy akácií. Byl to vysoký a šlachovitý muž, s tváří pomačkanou čtyřmi a půl desetiletími pod spalujícím sluncem.

„Díky tomu všemu je to krásné místo,“ opravila ho jemně jeho dcera Elodie, jedoucí vedle něho. Co jí paměť sahala, pomáhala mu se správou vévodství Inophe a jednoho dne měla zdědit roli správkyně ona. Bylo jí to předurčeno už od jejího narození před dvaceti lety.

Lord Bayford se uchechtl. „Jako vždy máš pravdu, holubičko moje. Inophe je krásné díky všemu, co v něm je.“

Elodie se usmála. Pod plošinou vyskočil ze stínu pouštní vrby fenek a rozběhl se za něčím – pravděpodobně za pískomilem nebo ještěrkou – co se schovávalo vedle u balvanu. Směrem na východ se zvedaly a klesaly zvlněné duny, hory písku spadající ke třpytícímu se moři. Dokonce i suché vedro na Elodiině kůži pro ni bylo jako objetí na uvítanou od starého přítele.

V houští za nimi něco zašustilo.

Objevil se muž s holí v ruce. „Omlouvám se, lorde Bayforde.“ Po chvíli se vynořilo jeho stádo vousatých šedých pouštních koz. Ukusovaly květy a trnité stonky ostnatých květin a polykaly je vcelku. Kéž by lid Inophe měl taky tak silné dásně a ocelové žaludky, to by se mu v nepříznivém klimatu přežívalo o mnoho snadněji.

„Dobrý den, lady Elodie.“ Pastýř smekl potrhaný klobouk a sklonil hlavu. Vévoda a Elodie sesedli ze svých zvířat.

„Jak ti můžeme pomoci, Immanueli?“ otázal se lord Bayford.

„Ehm, Vaše Výsosti… Můj nejstarší syn, Sergio, se má ženit a bude pro rodinu potřebovat novou chalupu. Doufal jsem, hm, že byste mohl…“

Než se z Immanuelova odmlčení mohla stát trapná chvilka, lord Bayford se chopil slova. „Potřebuješ stavební materiál?“

Immanuel si pohrával s pastýřskou holí, ale pak přikývl. Podle inophské tradice dávali otcové synům na svatební den nové domovy, zatímco matky dcerám odkazovaly ručně šitá roucha. Desetiletí těžké chudoby ale způsobila, že staré způsoby bylo těžší a těžší udržovat při životě.

„Bude mi ctí poskytnout materiál pro Sergiovu chalupu,“ prohlásil lord Bayford. „Potřebuješ pomoc i s její stavbou? Tady Elodie se zvlášť vyzná v budování slunečních studní.“

„Pravda,“ přisvědčila. „Taky umím vykopat latríny, které budou Sergio a jeho žena potřebovat, až se napijí vody, co ve slunečních studních nasbírají.“

Immanuelovy oči se nevěřícně rozšířily.

Elodie si pro sebe tiše zaklela. Bohužel měla nadání říkat ve špatné chvíle ty nejhorší věci. Když se dostala do nějaké společnosti a zvlášť pokud se čekalo, že má ona něco říkat, vždycky úplně zkameněla – ztuhla jí ramena, vyschlo jí v puse a všechny smysluplné myšlenky se sesypaly jako knížky ze zhroucené poličky, takže pak vyhrkla to první, co skončilo na vrcholu té hromady knih. A to bývalo téměř nevyhnutelně něco naprosto nevhodného.

To ovšem neznamenalo, že by si jí lidé nevážili. Poddaní ji uznávali pro její oddanost Inophe. Elodie jezdívala každý týden po několik dní od jedné nájemní chaty k druhé a vyptávala se rodin, co potřebují. Pomáhala se vším od budování pastiček na krysy u kurníků po předčítání pohádek o princeznách a dracích dětem a milovala každičký okamžik toho všeho. Pro tohle byla vychovaná. Jak říkávala její matka, dávat sebe sama druhým je ta nejvznešenější oběť.

„Elodie tím myslí,“ spustil honem lord Bayford na vysvětlenou, „že se neštítí si zašpinit ruce.“

To je dobře, že dosud stále ještě vládne otec, pomyslela si Elodie. Jednoho dne se stane vévodkyní tohoto kraje. Prozatím pro ni ale bylo úlevou, že na vévodství dohlížel charismatický Richard Bayford.

Elodie na půl ucha naslouchala konverzaci, zatímco Immanuel vykládal, kolik dřeva a hřebíků bude potřebovat, ale natočila se tak, aby mohla hledět napříč prašnou krajinou k otevřeným vodám za ní. Už když byla malá, ji moře uklidňovalo, a jak se soustředila na pohyb vln, lesknoucích se pod zářícím sluncem, celá ta ostuda kvůli poznámce o latrínách ji hned pálila o něco méně a začínala se jí uvolňovat ramena.

S úlevou vydechla.

Možná byla v minulém životě mořeplavec. Nebo racek. Nebo dokonce vítr. Elodie sice zasvětila každý den práci pro dobro Inophe, ale večery trávila sněním o tom, jaké by to bylo plavit se po oceánech. Ráda sedávala v místních putykách, poslouchala příběhy námořníků z dalekých krajů – jaké svátky v jiných královstvích slavili a jaké měli zvyky. Jak jejich země vypadají, jaké tam mají počasí. Jak se jim žije, jak milují a též i jak umírají. Elodie sbírala ty námořnické historky stejně, jako si straka schraňuje lesklé knoflíky. Každý příběh pro ni představoval cenný poklad.

Jakmile se Immanuel dobral konce seznamu materiálů na Sergiův nový domov a odešel i se svými kozami, lord Bayford se přidal k Elodii na okraji plošiny. Dívali se spolu směrem k obzoru, když vtom jim připlula do výhledu malá tečka.

Elodie zmateně naklonila hlavu. „Co myslíš, že to je?“ Ještě nenastalo období, kdy se inophské obchodní lodě vracely ze zámoří s tolik potřebnými zásobami obilí, ovoce a bavlny.

„To se dá zjistit jen jedním způsobem,“ usmál se lord Bayford, vylezl na koně a mrkl dolů na svou dceru. „Kdo bude v přístavu poslední, musí kopat Sergiovy latríny!“

„Otče, já nebudu závodit –“

Ale to už se hnal dolů z plošiny.

„Podvodníku jeden!“ vykřikla za ním a vyskočila na vlastní zvíře.

„Jinak stejně nemám šanci vyhrát,“ zavolal na ni přes rameno.

A Elodie se rozesmála a vyrazila za ním, protože věděla, že to je pravda.

VLAJKY LODĚ SVOU sytě šarlatovou barvou a zlacenými okraji dávaly najevo bohatství a zlatý drak na přídi se pyšně leskl. Důstojníci na palubě na sobě měli sametové uniformy s jemným zlatým vyšíváním kolem každého knoflíku a manžety. Dokonce i obyčejní námořníci nosili na hlavách temně rudé barety s veselým zlatým střapcem.

Oproti tomu inophský přístav byl pokrčený jako unavený stařec, celý polámaný a šedivý, molo ošlehané počasím a rozleptané od soli a slunce. Jeho kůly sestávaly více z přisátých svijonožců než ze dřeva a s úderem každé vlny hlasitě vrzaly, jako prastaré kosti stěžující si na vítr a mokro.

Byl to ale poměrně velký přístav, Inophe by totiž bez námořního obchodu neuživilo svoji populaci. Vévodství oplývalo dvěma přírodními zdroji – gumou z akáciových stromů a ložisky guána, vysušeného ptačího trusu, které se používá jako hnojivo – a na oplátku za ně dostávalo tolik ječmene, kukuřice a bavlny, že z toho lidé jakžtakž vyžili.

Elodie trávila stejný díl života v suchém vnitrozemí jako tady na molech, kde zpracovávala doklady o vývozu a dovozu a pochytávala od obchodníků útržky nových jazyků. Barvy téhle lodi jí ale nic neříkaly, stejně jako erb jejích pasažérů: zlatý drak svírající v jednom pařátu snop pšenice a v druhém hrozen nějakých bobulí nebo možná hroznového vína. Když Elodie k doku dorazila, lord Bayford tam už čekal.

Hluboce si vydechla. „Fajn, vyhráls. Dobře, že jsem už tak jako tak plánovala Sergiovi ty latríny vykopat.“

Mávl nad tím rukou. „Teď řešíme důležitější věci. Elodie, rád bych ti představil Alexandru Ravellu, velvyslankyni království Aurea.“ Otec ukázal na upravenou ženu kolem padesátky v šarlatové sametové uniformě a s třírohým kloboukem na hlavě. „A poručice Ravello, rád bych vám představil svoji starší dceru, lady Elodii Bayfordovou z vévodství Inophe.“

„Potěšení je na mé straně,“ pronesla poručice Ravella dokonalou ingleterštinou, jedním z běžných jazyků, které se používaly v mezinárodním obchodu, a zároveň úředním jazykem Inophe. Sundala si klobouk a odhalila stříbrné vlasy stažené dozadu v úhledném drdolu. Hluboce se uklonila.

Ale Elodie se zamračila. „Obávám se, že nerozumím. Otče, co se děje?“

„Jen to úplně nejlepší, holubičko moje.“ Lord Bayford jí položil kolem ramen ruku. „Odpusť, že jsem to před tebou tajil, ale musím se ti přiznat, že už jsem se s poručicí Ravellou před několika měsíci setkal. Když jsme dojednávali tvé zasnoubení.“

„Mé co?“ Elodie pod vahou otcovy paže úplně ztuhla. Musela se určitě přeslechnout. Něco takového by přece neudělal, napřed by se s ní poradil…

„Vaše zasnoubení, má lady,“ uklonila se znova poručice Ravella. „Vezmete si, budete-li tedy souhlasit, korunního prince Henryho a stanete se příští princeznou zlatého království Aurea.“

ELODIE

O OSM MĚSÍCŮ POZDĚJI

DÁMSKÁ MÓDA NEJSOU v žádném případě jenom nějaká cingrlátka a ozdůbky. Loď možná řídil starý kapitán Croat, ale Elodie momentálně ověřovala správnost kurzu skrz noční mlhu za pomoci perleťové spony do vlasů a rákosového pera, ze kterých vyrobila improvizovaný sextant. Za všechny ty roky, kdy měla na starosti dovoz a vývoz proudící skrz inophský přístav, pochytila Elodie od námořníků spoustu informací, tak aby se mohla plavit po mořích alespoň ve svých snech. A teď se nějakou shodou náhod stalo, že k tomu došlo i ve skutečnosti.

„Cóm visteù, lady Elodie?“ Po jejím boku se objevil Gaumiot, jeden ze členů posádky. Stejně jako zbytek inophských námořníků mluvil polyglotštinou, směsicí slov z různých jazyků, posbíraných sem a tam na cestách a poskládaných dohromady do volně formulovaného jazyka. Elodie jazyk slýchala v přístavu natolik často, že mu rozuměla, a po dvou měsících na moři jím začínala být schopná sama trochu mluvit.

Jak to vypadá? ptal se jí Gaumiot.

„Ech, emâsia nebline gruëo,“ odpověděla. Mlha byla příliš hustá, než aby se skrz ni dalo prohlédnout. Povzdechla si a zasunula si sponu zpátky do kaštanových kadeří.

„Cíl cesty, který nevidíme.“ Gaumiot zavrčel a otočil se zpátky k práci. „To nosí malseùr.“

Smůlu. Elodie se pro sebe pousmála. Námořníci byli vždycky pověrčivá banda. Ale ti nejpověrčivější lidé vždycky vyprávěli ty nejlepší historky a legendy. Nesmírně si cestu ve společnosti posádky užívala. Námořníkům její rozpaky nijak nevadily. Ti, kteří žili a umírali z rozmaru moře, se museli starat o důležitější věci, než je trapnost či duchaplnost konverzace.

Na rozdíl od Gaumiota se ale Elodie do Aureje těšila. Během těch osmi měsíců ode dne, kdy dostala nabídku k sňatku, si s princem Henrym vyměnila spoustu dopisů. Aurejská plavidla byla mnohem rychlejší než inophské lodě a cestu mezi Aurejí a Inophe zvládla za pár týdnů místo měsíců. Henry psal dopisy úhledným, nakloněným písmem a vyprávěl jí příběhy o krásách a hojnosti ostrova, na kterém žil. Elodiiny dopisy zase byly plné historek o jejím lidu a jeho hrdosti, kterou nalézal v práci. A samozřejmě se dlouze rozepisovala o svém nejoblíbenějším člověku na celém světě, o své sestře. Floria byla v současnosti uhranutá složitými bludišti, které pro ni Elodie vyráběla v neobvyklých podobách – jako včelí úl, kojota nebo narozeninový dort, to když Flor oslavila třináct.

Právě po sestřině naléhání se vlastně Elodie odhodlala namalovat pro Henryho bludiště ve tvaru srdce a poslat mu je v posledním dopise, v tom, kterým přijala nabídku k sňatku a ve kterém mu dala vědět, že vyplují do Aureje tak, aby dorazili na zářijovou sklizeň. Samozřejmě by to nebyla Elodie, kdyby vyrobila jen tak nějaké srdce. To její bylo anatomicky přesné.

Zpětně jí docházelo, že to možná mohlo vypadat trochu nechutně. Doufala, že Henry též přehlédne její společenské přešlapy, tak jak to dělali námořníci.

Pořád si nebyla jistá, co z toho sňatku bude mít Aurea, ale naprosto přesně chápala, co jím získá Inophe: víc, než co by mohla nabídnout, kdyby zůstala doma, i kdyby se každý den k uzoufání dřela a obětovala zemi celou svou duši. Síla vůle nebyla na uživení celého vévodství dost.

Jako kdyby ji chtěla utěšit, zastudila ji na tváři vlhká mlha. Tím, že na téhle lodi byla, dělala správnou věc. Brzy dorazí do Aureje. Dohoda bude naplněna. Co se týče představy manželství jako takového, byla si jistá, že to nějak zvládne. Na jejích pocitech po pravdě řečeno zase tak moc nezáleželo. Chtěla jen sloužit lidu Inophe.

Přišla k ní poručice Ravella a uklonila se jí. Coby královská velvyslankyně doprovázela Elodii s její rodinou do Aureje.

„Víte, jestli chcete, mohla bych požádat kapitána Croata, aby vám sehnal pořádný sextant.“ Poručice ukázala na Elodiinu sponu do vlasů. Asi byla poblíž a viděla, jak ji Elodie používala.

„To nic, můj je lepší,“ prohlásila Elodie a o zlomek vteřiny později jí došlo, jak nezdvořile to vyznělo. „Omlouvám se, chtěla jsem tím říct, že vím, jak takový improvizovaný sextant funguje, takže, ehm, se nemusíte obtěžovat. Stejně skoro nejsou vidět hvězdy. Ale děkuju vám.“

„Ohromuje mě, že se umíte řídit podle noční oblohy, když jste nikdy předtím nebyla na moři.“

„Ani jsem si nikdy nemyslela, že opustím Inophe.“

„Ne?“ Poručice Ravella naklonila hlavu. „Tak proč jste se učila navigovat podle hvězd nebo jazyky těch, kdo přijeli do přístavu, když jste neplánovala cestovat po světě? Většina lidí se s podrobnou gramatikou neobtěžuje, pokud to nedělá s nějakým vyšším cílem.“

Elodie nejistě přešlápla. Přišlo jí, že Inophe tak trochu zrazovala tím, že kdy chtěla něco víc než jen svůj život tam. Poručice Ravella měla totiž pravdu. Elodie se sice začala učit jazyky obchodníků, aby mohla přístav lépe řídit, ale od jistého okamžiku se je začala učit i sama pro sebe.

„Miluju Inophe a pro svůj lid bych udělala cokoliv, i kdybych kvůli tomu nikdy neodrazila od jeho břehů,“ řekla. „Ale musím přiznat, že jsem snila o tom, že bych někdy ty historky námořníků zažila na vlastní kůži. A díky vám teď můžu splnit povinnost vůči zemi a posunout hranice toho, co jsem od života čekala.“

Poručici něco zaškubalo ve tváři. Nebo se jí to možná zdálo, protože ten výraz hned zmizel a nahradil ho odtažitý úsměv. Elodie ho dobře znala, vídala ho u obchodníků z lodí, když nesouhlasili s jejími podmínkami, ale přemýšleli o tom, jak stočit konverzaci jinam.

Nebo se možná Elodie zase dopustila nějakého faux pas. Klidně to mohlo být tak. „Odpusťte mi, jestli jsem řekla něco, co vás urazilo. Nebyl to můj záměr, ale někdy, no –“

Poručice Ravella zavrtěla hlavou. „Ne, má lady. Asi jsem jenom pomyslela na povinnosti, které na vás v roli princezny čekají.“ Velvyslankyně zachovala formální výraz, dost odlišný od nenucených rozhovorů, jež spolu vedly po většinu doby na moři.

„Povinnosti chápu dobře,“ řekla Elodie. „O mě se prosím nebojte. Ujišťuji vás, že ať ode mě Aurea očekává v roli princezny cokoli, udělám to. Pokud nebudu muset někoho okouzlovat svým proslovem.“

Pokus uvolnit atmosféru jí bohužel nevyšel.

„Ovšem, má lady,“ usmála se poručice Ravella nuceně. „Pokud mě omluvíte, zrovna jsem si uvědomila, že musím ještě něco udělat, než přistaneme.“ Rychle se uklonila a pospíšila si do podpalubí ke kajutám.

Elodie si povzdechla. Až dorazí do Aureje, měla by asi mluvit co nejméně. Aspoň dokud nebude po svatbě. Jinak by si to princ Henry mohl rozmyslet a najít si jinou manželku, která nezačne blábolit pokaždé, když otevře pusu.

Po chvilce se na palubu vyřítila Floria, pohazujíc přitom černými copy. Ve svých třinácti letech překypovala bujarým veselím. Hned se vrhla k Elodii. „Vyřešila jsem to bludiště od tebe!“ vykřikla a zamávala sestře před nosem papírem, který od ní dostala teprve toho dne ráno. „Těmi falešnými východy jsi mě nezmátla.“

Elodie si od ní vzala papír a zkontrolovala ho. Floria doopravdy našla z bludiště ve tvaru lodě správnou cestu ven.

Z podpalubí se vynořila jejich nevlastní matka, lady Lucinda Bayfordová, pečlivě zahalená v šedém vlněném kroji s vysokým límcem. Byla tím typem ženy, který oplývá krásou bronzové sochy. Její povaha se taky podobala soše – ušlechtilá a uhlazená, ale úzkoprsá.

„Bude ta strašná cesta už konečně u konce?“ vzdychla. „Jsme na téhle lodi už šedesát tři dny a já jsem promoklá až na kost.“

„Má drahá,“ zavolal lord Bayford, vylézající po schodech. „Mám pro tebe plášť navíc.“ Přišel k ní a zabalil ji do silné stříbřité tkaniny, lemované kožešinou z fenků.

„Všichni tu pojdeme, než se dostaneme do Aureje,“ zamručela lady Bayfordová.

Mlhu najednou prořízl paprsek měsíčního světla. Elodie zalapala po dechu, když spatřila hvězdy. „Merdú!“

Lady Bayfordová sebou nad další „neotesanou“ frází, kterou Elodie pochytila od námořníků, trhla. Teď ale nebyl čas starat se o macešiny nervy. Protože pokud se Elodie nemýlila…

„Co se děje?“ chtěla vědět Floria.

Elodie neodpověděla. Popoběhla k lanům a začala šplhat nahoru.

„Okamžitě slez dolů!“ vykřikla za ní lady Bayfordová. „Vždyť neumíš plavat! Spadneš a umřeš!“

Elodii pád nehrozil. Celý svůj život lezla po obrovských eukalyptových stromech.

„A námořníci ti uvidí pod sukni!“ dodala lady Bayfordová, jako kdyby bylo dekorum stejně důležité jako Elodiin život.

„Má pod košilkou krátké kalhoty,“ řekla Floria.

Elodie se zasmála. Jako kdyby se tím zmírnil skandál z toho, že žena nechala všem nahlédnout pod šaty. Ale Elodii nic z toho stejně netrápilo. Hlavní bylo to, že –

„Pari u navio!“ zavolala na námořníky, když se dostala na vrchol lanoví. „Zastavte loď!“

Starý kapitán Croat, který líně postával u kormidla, se prudce narovnal. „Slyšeli jste dámu!“ vyjel na námořníky. „Zpomalit loď!“

Plavidlo zavrzalo, jak se uvolnily napnuté plachty. Zacukaly sebou ve větru a loď zpomalila. Měsíční světlo se opět ztratilo v mlze a pohybovali se naslepo. Na palubě panovalo ticho stejně tíživé jako mlha, všichni zadržovali dech a čekali na to, co Elodii tak poplašilo.

Vtom se vynořily dva obrovitánské stíny, siluety nedaleko od nich. Námořníci natáhli krky.

Tyčily se nad nimi hladové tlamy plné ostrých tesáků.

„Kamenní draci,“ zamumlala ohromeně Elodie. Vyprávěla jí o nich poručice Ravella, značili okraj území Aureje. Vytesané šupiny se leskly vlhkostí, oči z topazů se třpytily v záři měsíce, který opět pronikl mlhou, a z tlam jim jako z fontán crčela voda, skrápěla loď pod nimi kapičkami deště.

„Malseùr,“ zašeptal Gaumiot a pár dalších námořníků a dotkli se rukou hrudi tam, kde jim pod kůží bila srdce, v gestu, jež je mělo ochránit proti neštěstí.

Ale Elodie se usmála. Draci nebyli skuteční, byli jen fantazie. Tohle nebylo znamení smůly. Jestli to něco značilo, pak to, že je čeká něco ještě výjimečnějšího.

Ze svého místa vysoko v lanoví roztáhla ruce a vítr jí nadul volné rukávy šatů. Na okamžik měla pocit, že by mohla létat. Dvacet let v mrňavém Inophe. Celý život se smiřovala s tím, že bude vždy jen poslouchat příběhy a nikdy z nich nic nezažije na vlastní kůži.

Ale teď, tohle… Elodie se zhluboka nadechla slaného vzduchu. Splnilo se jí přání. Pomáhala svému lidu a vznášela se nad zemí.

I ten nejobyčejnější život může být naplněn něčím nečekaným.

Kapitán Croat navedl loď kolem kamenných strážců.

„Nelíbí se mi.“ Lady Bayfordová se otřásla.

„Mně přijdou krásní,“ opáčila Elodie, když slezla po lanech dolů na palubu.

Sotva loď proplula mezi dvojicí dračích soch, mlha se úplně rozpustila. Vše, co měli před sebou, bylo osvíceno měkkým světlem jako za svítání, jako kdyby tohle místo bylo od zbytku světa tak odlišné, že se jaksi vzpouzelo noci.

Před nimi se rozprostírala safírová laguna se zeleným ostrovem na obzoru uprostřed. Florii poklesla brada. „T-to je ono? Tamhle plujeme?“

Po východní straně se táhly temně zelené sady a lány pšenice, kam až oko dohlédlo. Západní straně dominovala majestátní fialovošedá hora, jejíž vrchol byl obklopený mračny a hvězdami. Pod něžným svitem měsíce se leskl zlatý palác.

Lord Bayford objal dvě dcery. „Vítejte, holubičky moje, na ostrově Aurea.“

PORUČICE RAVELLA VYSTOUPILA na pevninu jako první a vyjela uvědomit palác o jejich příjezdu. Elodie stále nechápala, proč se chování královské velvyslankyně s tím, jak se blížili k Aureji, tolik změnilo, ale brzy ji rozptýlil zlatý kočár, který ji přijel s rodinou odvézt z přístavu.

Vyrazili do vnitrozemí ostrova a Floria chytila Elodii za ruku a stiskla ji, kdykoli ji něco uchvátilo.

„Koukej na ty sady,“ vydechla Floria a ukázala na nekonečné řady stromů obtěžkaných pověstnými aurejskými stříbrnými hruškami, které Henry zmínil v jednom z dopisů, a keře krvavě rudých sangbulí, vyhledávaných po celém světě pro jejich šťavnatou sladkou dužinu a léčebné vlastnosti. Ovoce bylo tak pestré, že v nadpřirozeně jasném světle aurejského měsíce připomínalo drahokamy.

„Je tu tolik… zeleně,“ zírala lady Bayfordová. „Kde berou vodu, aby to všechno zavlažili?“

„Aurea není tak vyschlá jako naše ubohé vévodství,“ řekl lord Bayford. „Díky sňatku Elodie s princem Henrym se už nebudeme muset bát sucha. Díky tomuhle spojení už inophský lid nikdy nebude hladovět. Letos v zimě budeme mít plné sklady, a stejně tak všechny zimy potom.“ Natáhl ruku a stiskl Elodii koleno. „Děkuju ti.“

Elodie se nejistě kousla do rtu, ale přikývla. Ne proto, že si nechtěla Henryho vzít – z jejich korespondence měla dojem, že to je přemýšlivý mladík, který na ní oceňuje její inteligenci a ze kterého bude jednoho dne dobrý král. Cítila se tak nejistě právě proto, že si ho vzít chtěla. Už dlouho byla připravená na těžký život v Inophe. Ale všechno v Aureji připomínalo sen – od bohatství krásného ostrova až po Henryho zájem o ni – a Elodie se bála, že se to všechno rozplyne, když o tom bude příliš přemýšlet. Třeba se probudí a zjistí, že si to celé vysnila.

Proč si vůbec chtěl budoucí král Aureje – jedné z nejbohatších zemí světa – vzít dceru nižšího lorda z pustého vévodství bez přírodních zdrojů (kromě guána) nebo vojenské síly a jiného politického kapitálu? Díky této alianci Inophe získá jídlo a finanční podporu. Ale co z toho měla Aurea?

Ano, lichotky jí dělaly dobře, to musela Elodie přiznat, a přitom… pořád nedávaly smysl. Potahovala si za uvolněnou nitku na rukávu. To žluté hedvábí byla ta nejhezčí látka, která se kdy dotkla její kůže, a přitom jí teď v porovnání s velkolepostí Aureje přišla hrubá a zašlá.

„Páni, koukejte na ta jehňátka,“ rozplývala se Floria, když projeli kolem pastvin posetých stády huňatých ovcí. Údajně měly hebčí vlnu než kdekoli jinde na světě a žily jenom v Aureji. Další důvod, proč byl ostrov tak bohatý.

Elodie se vyklonila z kočáru a obdivovala se jim. Měly veliké černé oči a roztomilé čumáčky, vypadaly jako oživlé obrázky z pohádkových knížek.

„No věříš tomu, že tady budeš žít?“ zeptala se Floria. „Je to neuvěřitelné. Jestli si někdo zaslouží být princeznou ráje, tak jsi to ty.“

Lady Bayfordová si odfrkla. „Nikdo toho není hoden víc než kdokoli jiný,“ zamumlala potichu.

Elodie potlačila nutkání obrátit oči v sloup. Od okamžiku, kdy jim macecha vstoupila do života, žárlila na to, jak lord Bayford dcery miluje. Bylo to směšné! Dospělá žena a vadilo jí, že sdílí jeho pozornost s dvojicí dětí.

Nebo to možná bylo tím, jak moc Elodie vypadala jako svá matka, a vždy, když se na ni lady Bayfordová podívala, připomnělo jí to, že před ní lord Bayford miloval někoho jiného – stále miluje.

Kočár se proplétal vesnicemi plnými větrných mlýnů a poklidných chatek s doškovými střechami. Lidé vystrkovali hlavy z oken a klaněli se, když projížděli kolem. Vypadali úplně jinak než obyvatelé Inophe. Byli také opálení a silní, ale tváře Aurejců byly díky dobré výživě plné a jejich nenucené úsměvy ukazovaly na spokojený život, ne na pouhé přežívání. Elodie jim mávala, ale nedokázala se přimět usmát. Myslela na Inophany, kteří si nemohli dovolit být takto uvolnění.

Ale teď se to třeba změní, pomyslela si. To ji nakonec přimělo přijmout Henryho nabídku. Elodiin sňatek zajistí jejímu lidu spokojenost.

A nad tím se dokázala usmát.

Cesta se stáčela výše, z úrodného údolí na úpatí hory, a před nimi se objevil královský palác. Ačkoli Elodie viděla jeho zdi už z dálky z lodi, zblízka na ni byl skoro až moc velkolepý.

Palác z čirého zlata se zvedal z fialovošedého podloží jako přelud z pohádky. Tyčil se do výše tří poschodí, na vrcholu měl oválné parapety a ještě nad nimi se zvedalo sedm dokonale kulatých věží. Každá byla porostlá šlahouny zlatých růží, jež provoňovaly vzduch sladkým aroma. Kolem padacího mostu hrdě visely šarlatové prapory se zlatými třásněmi a s aurejským erbem – drakem, který, jak už Elodie věděla, držel v pařátech snop zlaté pšenice a trs sangbulí. V teplém, jemném vánku se třepotaly vlajky se stejným znakem.

Tak tohle bude můj domov? pomyslela si Elodie.

Nahlas ale řekla: „Tady to musí… být dost těžké uklízet.“

Lady Bayfordová ustaraně zamručela. „Neříkej prosím takové věci, až se setkáš s královskou rodinou.“

Projeli po padacím mostě na hlavní nádvoří a tentokrát se zamračila Elodie.

Nikdo na ně nečekal, aby je přivítal.

Elodie se zmateně rozhlédla. Poručice Ravella vyjela notnou chvíli před nimi. Uprostřed nádvoří sice bublala stříbrná fontána ve tvaru hrušně, jinak se ale neozýval žádný jiný zvuk. Jak to, že bylo na hradě takové ticho? A kam se vůbec poděla poručice Ravella?

„Ehm, zdá se mi to, nebo je tu něco divně?“ zeptala se Flor.

Jejich otec se přinutil usmát, jako kdyby to bylo součástí plánu. „Určitě jsme je jenom zastihli nepřipravené. Podle výpočtů kapitána Croata jsme vlastně dorazili o den dříve…“

Jako na zavolanou se z paláce vynořilo několik sloužících v livrejích a pospíšilo si na nádvoří. Vánek k nim donesl vzdálené tóny nějaké melodie. Pak se jim přišel uklonit kastelán.

„Můj lorde, mé lady, jsme poctěni vaší přítomností v Aureji.“

„Dáváte to najevo dost ledabyle,“ zavrčela lady Bayfordová, zatímco jí jeden z lokajů pomáhal z kočáru.

Kastelán zaváhal, jako kdyby pečlivě vážil slova. „Odpusťte nám, má lady. Je to jen tím, že… ehm… jsme vás dnes nečekali.“

Lord Bayford se zasmál způsobem, který vždycky lidi uklidňoval. Stejný smích pomohl Elodii vyrovnat se se smrtí matky, ačkoli byl otec ze ztráty manželky zničený stejně jako ona. „Naší lodi přál silný vítr,“ vysvětlil. „Doufám, že náš dřívější příjezd nezpůsobil nějaké problémy.“

„Ale vůbec ne,“ ubezpečil ho kastelán, ale na tom, jak to pronesl, bylo něco zvláštního. Možná to bylo tím, jak přehnaně hluboce se klaněl. Nebo tím, že se nikdy neusmál očima.

„Váš příjezd je velice vítán,“ ujistil jej kastelán. „Máme pro vás připraveny komnaty, pokud mne budete následovat.“

Elodie nakrčila čelo. „To nás nepřijmou král a královna? A princ Henry?“ Elodie byla sice nižší šlechtična z naprostého Zapadákova, ale měla si brát následníka trůnu Aureje.

Kastelán se opět uklonil. „Velice se omlouvám, ale královská rodina se momentálně modlí. Uvědomili jsme ji o vašem příjezdu.“

Poté je odvedl do útrob zlatého paláce. Ale místo, aby šli hlavním vchodem, zamířili do řady klikatících se úzkých chodeb.

„Co má být tohle, chodby pro služebnictvo?“ Lady Bayfordová vypadala pohoršeně.

Floria nakrčila nos. „Nepřijde mi to rozhodně jako uvítání hodné budoucí princezny.“

Ne, to vážně není, pomyslela si Elodie. Nenapadal ji ani žádný důvod, proč by měl jejich příjezd probíhat takto. Ze zkušeností z vedení otcovy země sice dobře věděla, že vnějšek často neodpovídal tomu, co bylo uvnitř…

Ale stejně…

Nechtělo se jí ale kazit Florii nadšení z Aureje, takže ji vzala pod paží. „Měly bychom být poctěny, Flor. Lidé zvenčí uvidí jen veřejná prostranství hradu. Ale jen ti, kdo se těší nejvyšší důvěry, dostanou možnost poznat, jak domov královské rodiny funguje zevnitř.“

Floria se uvolnila. „Asi máš pravdu. A jako budoucí princezna budeš brzy znát všechna tajemství Aureje.“

ELODIE

KASTELÁN JE VEDL nahoru po špatně osvětleném točitém schodišti, výše avýše, aElodii došlo, že musejí být uvnitř jedné ze zlatých věží.

Než vyšplhali deset pater, všichni se potili alapali po dechu. Tedy až na Elodii, která pravidelně podnikala celodenní výpravy po dunách Inophe. Jediné, co se jí na schodišti nelíbilo, bylo to, jak blízko se zdály být zdi. Jako malá jednou uklouzla auvízla hluboko ve skalní rozsedlině. Nikdo ji celé hodiny nehledal, protože všichni předpokládali, že je prostě na průzkumné výpravě nebo si někde hraje, jak to obvykle dělala. Teprve, když se neobjevila na večeři, došlo jejím rodičům, že je něco špatně.

Elodie klaustrofobii nikdy docela nepřekonala, nikdy nezapomněla na ten dusivý pocit, když se ocitla uvězněná amožná navždy opuštěná vúzké trhlině ve skále. Když tedy kastelán otevřel dveře na vrcholu točitých schodů, Elodie se jimi hned prodrala, aby ze stísněného prostoru unikla.

Zamrkala, protože vmístnosti bylo díky měsíčnímu světlu neuvěřitelně jasno.

Pak jí ale došlo, že to nedělal jenom měsíc, zářil celý pokoj. Zdi byly vyrobeny znablýskaného zlata, nábytek taky. Zrcadla aparapety byly pozlacené, povlečení na posteli agobelíny akoberce byly zlaté, dokonce ipsací pera na stole byla pokrytá zlatem.

„Doufám, že vám tato komnata bude vyhovovat,“ zahlaholil vznešeně kastelán.

„Ehm, ano… bude,“ vydechla ohromeně Elodie. Nikdy vživotě tolik zlata neviděla. Aikdyž jí lichotilo, že si jí tak vážili, obracel se jí žaludek zvědomí, že zatímco ona ajejí lid tolik trpěli, jiní si žili takhle.

Floria ale vypískla, proběhla kolem Elodie avrhla se na postel. Vznesl se zní obláček zlatého prachu adopadl na Florii.

Ilady Bayfordovou ten pohled ohromil. Přejela rukama po zlatém zdobení dveřního rámu.

„Neváhejte se sjakýmikoliv žádostmi obracet na moje služebnictvo,“ obrátil se kastelán znovu kElodii. „Momentálně se vám napouští vana akrátce poté vám donesou večeři.“ Zvedl zlatý zvonek, který ležel na nočním stolku. „Zazvoňte, budete-li cokoliv potřebovat. Já se vrátím za svítání, abych vás odvedl.“

Elodie se zamračila. „Odvedl kam?“

„Na setkání sprincem, samozřejmě.“ Kastelán jednou krátce zazvonil ado místnosti se nahrnuli sluhové skyticemi květin, jaké Elodie nikdy neviděla. Vypadaly jako shluky různě zbarvených krystalů– rubínově rudé, citronově žluté, ametystově fialové. Natáhla kjedné znich ruku.

„Ach, buďte opatrná, má lady,“ varovala ji služebná dívka acouvla, takže Elodie květinu minula. „Antodit je krásný, ale velice ostrý. Musíte si dávat pozor.“

To je jako sněkterými lidmi, pomyslela si Elodie amrkla na svou pichlavou, ale hezkou macechu.

Lord Bayford po výstupu po schodech konečně popadl dech azmáčkl Elodii rameno. „Tak co myslíš?“

„Doufám, že můj život tady bude zahrnovat víc než jen krásné pokoje akvětiny.“

Otec pobaveně pozvedl obočí.

„To vyznělo špatně!“ pospíšila si Elodie. „Nejsem nevděčná. Naopak, opravdu. Jenom doufám, že Henry–“

„Je hezký!“ vyhrkla Floria azachránila tak Elodii před dokončením věty. Flor sklouzla zpostele azatočila se na místě.

Elodie se zasmála. „Ano, to by bylo příjemné.“

Jejich otec se uchechtl. „Tak dobrá, co takhle dopřát Elodii trochu soukromí ačas se tu usadit, co říkáte? Nám vana apořádné jídlo taky neublíží. Těším se na koupel ateplou večeři na pevnině, nic proti našemu báječnému lodnímu kuchaři, samozřejmě. Kasteláne, jestli dovolíte aukážete nám cestu?“

Lady Bayfordová se naposledy rozhlédla po Elodiině komnatě apopotáhla. „Doufejme, že naše ubytování bude stejně tak zlaté.“

Floria se zašklebila, ale všimla si toho jenom Elodie. Mrkla na ni apolíbila sestřičku na temeno hlavy. „Uvidíme se ráno?“

„Nemůžu se dočkat!“ usmála se Floria apospíšila si za otcem amacechou zmístnosti.

Když odešli isloužící, Elodie si vydechla. Ulevilo se jí, že má chvilku ticha jen pro sebe, první od doby, kdy před dvěma měsíci vyjeli na moře. Procházela se po komnatě azvykala si na svůj nový svět. Antoditové květiny plnily prostor nebeskou vůní, měsíc se elegantně odrážel od krystalům podobných okvětních lístků avrhal na zlaté stěny bledé svazky duhových paprsků. Na nočním stolku ležel talířek sinophskými sušenkami. Možná ji královská kuchyně chtěla uvítat malou vzpomínkou na domov. Třeba to manželství nebude jenom snesitelné, ale více než snesitelné.

Na stole pod malebným oknem ležela veliká zabalená krabice. Byla převázaná mohutnou zlatou stuhou. Na zlatém listu uní stálo:

Mé budoucí manželce.
Nechť ti tento dar zpříjemní první noc vAureji.

„Jak pozorné,“ zamumlala si pro sebe Elodie arozvázala stuhu. Pak ji úhledně složila apoložila ji do rohu stolu. Velice opatrně začala rozbalovat krabici, snažila se nenatrhnout zlatý papír. Byl tak tlustý azjevně drahý. Chtěla ho zachovat, aby se dal znova použít.

„Ach, Henry,“ zalapala po dechu, když dar uviděla.

Byla to mapa hvězdného nebe ve zlatém rámu, tak jak bude vypadat zAureje za tři večery– ojejich svatební noci.

Po tváři se jí rozlil úsměv. Přejela po zlatých tečkách představujících hvězdy astříbrných čárách, spojujících je do souhvězdí. „Jestli od tebe můžu čekat takovéto dary, je to úchvatný začátek našeho spojení.“

Elodie zapátrala po zbytku pokoje anašla další, menší krabičku, ležící pod zrcadlem. Když ji rozbalovala, stáhlo se jí ze vší té marnotratnosti srdce apomyslela na to, jak lidi vInophe hladoví.

Krabička byla pokrytá zlatým sametem alemovaná šarlatovým hedvábím. Uvnitř ležel pár zlatých hřebínků, zdobených mozaikovým vzorem připomínajícím maličkaté štíty. Elodii tím připomněly ocas mořské panny, která byla vyřezaná do přídě lodi kapitána Croata.

Na dalším Henryho vzkazu nakloněným písmem stálo:

Doufám, že mě poctíš tím, že si je vezmeš do vlasů vnáš svatební den.

Zachvěly se jí ruce, když jeden hřebínek zvedla apotěžkala ho. Jedna taková ozdoba by zaplatila dostatek jídla pro všechny rodiny vInophe na celou zimu, možná idéle. Ale pro Henryho aAureu to byla jen drobnost.

Měla ale strašnou chuť si je dát hned do vlasů. Nikdy nic tak krásného nevlastnila. Vživotě ji nikdo dřív takhle nerozmazloval.

Ze vzdálených královských zahrad se začala ozývat tichá hudba. Elodii to vytrhlo ze zamyšlení. Vtom ve věži naproti té Elodiině rozhrnula nějaká žena závěsy avstoupila do světla měsíce.

Vypadala, že jí je kolem dvaceti, podobně jako Elodii. Měla platinové vlasy po pás, protkané modrými stužkami, abledou pihovatou pleť. Byla oblečená vhezkých šatech barvy mělké tyrkysové laguny. Všeru noci se jí zaleskly náušnice sdrahokamy.

Co byla zač? Dvorní dáma? Budoucí švagrová?

Ta žena hleděla na shromáždění vkrálovských zahradách, ale vypadala… smutně. Měla prázdné oči apokleslá ramena.

Co vzahradách ji přimělo tvářit se takhle?

„Haló?“ zavolala na ni Elodie.

Neodpověděla. Možná nerozuměla ingletersky.

„Scuzimme? Hayo?“ zkusila Elodie další dva pozdravy, které ji naučili obchodníci.

Neznámá na ni pohlédla.

Elodie jí zamávala ausmála se.

Sotva ji ale žena uviděla, vykulila oči. Zavrtěla na Elodii hlavou aprudce zatáhla závěsy.

Co to–?

„Páni, to bylo ale nezdvořilé,“ zamručela Elodie.

Na okenním parapetu přistála vlaštovka ajakoby na znamení souhlasu zacvrlikala.

Elodie se pousmála. „Já vím. Stejně jsem se sní kamarádit nechtěla.“

Vlaštovka naklonila hlavu apak odskákala ke zlatým přesýpacím hodinám na římse.

Už si jich všimla předtím, ale nevěnovala jim moc pozornosti. Teď jí došlo, že písek vnich je šarlatové barvy adřevěný rám má tvar dvojice zdobených písmen Vdotýkajících se vrcholy uprostřed. Elodie je zvedla aobrátila je. Temně rudý písek se pomalu začal valit zjednoho zlatéhoVdo druhého.

Svlaštovkou společně přihlížely, jak plyne čas. Nevěděla, že ptáci můžou oplývat takovou trpělivostí, že tak dlouho dokáží stát klidně asoustředit se na jednu věc.

Sotva ale poslední zrnko propadlo hodinami, vlaštovka ostře zavřeštěla avyrazila pryč.

„Ehm, tak jo. Zatím se měj.“ Snad nejsou všichni vAureji tak podivní aneochotní se spřátelit jako ta vlaštovka ažena vdruhé věži.

Elodie vzala hodiny do ruky achtěla je ještě jednou obrátit. Tentokrát si ale všimla tmavé, červenohnědé skvrny na vrcholu jednoho zlatého V. Vypadalo to jako zaschlá krev. Dotkla se jí.

Zničehonic–

Záblesk pronikavě zelených očí.

Rudé vlasy.

Odrazy ohně vnaleštěném povrchu koruny.

Elodie uskočila od přesýpacích hodin avrazila plnou silou do opěradla židle. Srdce jí bilo jako splašené. Omylem přitom hodiny srazila zparapetu, takže se roztříštily ozem deset poschodí pod ní.

Co se to uvšech pekel stalo?

Zalapala po dechu, cítila se, jako kdyby se topila.

Sotva ale popadla dech, dala se do smíchu.

Ach, můj bože, jsem tak unavená, že sním, ikdyž jsem vzhůru, asoudím lidi celého ostrova podle hloupého ptáka.

Opravdu byla vyčerpaná, utahala ji jak dvouměsíční pouť po moři, tak vzrušení zpříjezdu do Aureje. Aktomu se měla hned ráno setkat se svým budoucím manželem. Žádný div, že se jí všechno trochu popletlo.

Naklonila se přes parapet ashlédla dolů.

Zhodin zbyla jenom malá hromádka rozbitého dřeva askla, nic víc.

Elodie nad svou fantazií zakoulela očima aznova se zasmála, pak se stáhla zpátky do pokoje.

ELODIE NEDOKÁZALA USNOUT ani po teplé koupeli abohatém jídle sestávajícím ze syté směsi dušeného masa zbýčí oháňky anudlí smáslem. Stále nemohla dostat zhlavy představu, že se má už za pár hodin setkat sHenrym. Pořád se převracela, odkopala si přikrývky, zase je na sebe natáhla. Pokoušela se vduchu počítat pouštní kozy, šedivá, bradatá zvířata, potulující se po planinách unich doma. Akdyž to nezabralo, zkusila uvolnit všechny svaly. Nejprve se soustředila na prsty na nohou, pak lýtka asvaly ve stehnech, silných po letech lezení achození. Uvolnila břicho, pak hruď. Silné, štíhlé svaly vpažích. Krk. Hlavu. Dokonce iuši.

Apořád byla vzhůru.

Elodie si povzdechla avzdala to. Potřebovala zaměstnat mysl něčím jiným než neschopností usnout, atak si začala připravovat, co řekne, až se setká skrálem Rodrickem akrálovnou Isabellou, aobzvlášť co řekne Henrymu. Nemohla si zítra dovolit nemotornost nebo mizerný přednes. Potřebovala mít vhlavě scénář, podle kterého by se mohla řídit.

„Vaše Veličenstva, je mi velkou ctí vás poznat.“

„Vaše Veličenstva, je mi velkou ctí být ve vaší přítomnosti.“

„Vaše Veličenstva, je vaší velkou ctí, že jste vmé– áá! Chci říct, mám tu čest být– ne! Vaše Velikosti– Vaše Veličenstva– je mi velkou ctí být ve vaší přítomnosti.“

Nebesa, pomozte mi.

Ve snaze lépe se soustředit se zahleděla do tmavého stropu amyslela pouze na svá slova.

Dokud se strop nedal do pohybu.

„Co se to stímhle místem děje?“ Vyjekla anáhle se jí opět vybavila halucinace shodinami. Elodie se vyškrábala do sedu ahonem zapálila knot lampičky na nočním stolku.

Stalo se to znova! Skoro, jako kdyby se ta mozaika plazila…

Naštěstí zvítězila logika. Strop se nemůže hýbat. Tím pádem to musí mít jiné vysvětlení.

Aspoň vto doufala.

Elodie nahoru hleděla ještě pár dalších vteřin.

Světlo ale nepřicházelo zlampičky na nočním stolku. Vycházelo zvenčí.

Pochodně. Celé procesí pochodní.

„Ano?“