Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Thomas Kersting

Odpojte se
Ochraňte své děti před závislostí na elektronice

Přeloženo z anglického originálu knihy Thomase Kerstinga, Disconnected, vydaného nakladatelstvím Baker Publishing Group, Grand Rapids, Michigan, 49516, U.S.A.
Copyright© 2020 by Thomas Kersting
Originally published in English under the title Disconnected by Baker Books, a division of Baker
Publishing Group, Grand Rapids, Michigan, 49516, U.S.A.
All rights reserved

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 8822. publikaci

Překladatelka Jana Fersterova
Redakce knihy a revize překladu Mgr. Dana Pilařová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Formát ePub Štěpán Böhm
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Počet stran 208
První vydání, Praha 2023
Tisk Iva Vodáková – Durabo

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2023
Photo Credit © John Demato

ISBN 978-80-271-6873-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-6872-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-3620-9 (print)

Rád bych poděkoval své krásné ženě a svým dvěma skvělým dětem za jejich podporu a povzbuzení ve všem, co dělám.

O AUTOROVI

Tom Kersting je uznávaný psychoterapeut a středoškolský poradce. Pravidelně se objevuje v oblíbených talk show a ve zprávách, uváděl televizní série a show pro televizní stanice A&E, National Geographic, Food Network a Oprah’s Wellness Network. Přednáší po celých Spojených státech a je autorem podcastu Reconnected Parent. V New Jersey provozuje poradenskou praxi.

ÚVOD

Byl jsem typické dítě osmdesátek, co jezdilo na tříkolce a bez helmy. Když mi bylo deset, chodil jsem každé ráno půl míle za tmy na autobusovou zastávku, občas se setkal se šikanou, o Halloweenu házel vejce na jiné děti a jezdil po městě na kole značky Huffy. Hrál jsem americký fotbal bez chráničů a baseball bez chrániče srdce. Seděl jsem na zadním sedadle v mámině Fordu Granada bez bezpečnostního pásu. V létě jsem lítal celý den venku spolu s dětmi ze sousedství. Nic pro nás nebylo naplánované a jediné, co nás zajímalo, bylo dobrodružství. Měli jsme herní konzole Atari a Nintendo, ale trávili jsme mnohem méně času jejich hraním než hraním si spolu venku. Neexistovaly přenosné elektronické hry, takže jsme s kamarády nikdy nebyli rušeni při společné zábavě. Když byl čas na večeři, byli jsme doma včas a jedli se svými rodinami – každý večer. Měli jsme málo starostí a byli jsme prostě děti. A všichni jsme přežili.

Dnes je mou největší pýchou otcovství. Je to ta nejcennější věc na světě, ale také ta nejděsivější. Svět, ve kterém jsem kdysi žil jako dítě, se velice liší od toho, ve kterém žijí dnes moje děti. V mnohém je to dobře. Mé děti jsou v autě vždy připoutané, nikdy nejezdí na kole bez helmy a o Halloweenu neházejí vejce na jiné děti. Přesto se nebezpečí, kterým jsme vy a já čelili jako děti, zdají být nepodstatná ve srovnání s nebezpečími, kterým čelí naše děti. Toto nebezpečí zcela mění podstatu toho, co znamená být dítětem, a dokonce i toho, co znamená být člověkem – a toto nebezpečí se dotýká duševního, emočního a sociálního zdraví našich dětí jako nic předtím.

Před pár lety jsme si s rodinou užívali krásný výlet na západě země. Navštívili jsme několik národních parků včetně Yellowstonu, Bryce Canyonu a Zionu. Byla to životní dovolená. Zpáteční let domů na letiště La Gardia v New Yorku byl dlouhý a vzpomínám si, jak jsem se těšil, až vystoupím z letadla, projdu odbavením zavazadel a přijedu domů. Když jsme konečně vystoupili z letadla a začali se prodírat terminálem, najednou jsem se zastavil. Připadal jsem si, jako bych vstoupil do šedé zóny. Všude byly obrazovky, a nejen v rukou lidí, kolem kterých jsem šel. Blikající tablety nabité aplikacemi sociálních sítí a hrami byly umístěny šikovně před každou barovou stoličkou a sedadlem v restauraci. Strávil jsem slušnou část svého života na letištích, potkal jsem lidi z celého světa a naučil se mnohému během usrkávání piva u jedné z těchto stoliček. Letiště nahradilo tyto zážitky elektronikou. V době naší cesty jsem už roky mluvil se skupinkami rodičů o negativních dopadech, které má nadužívání technologií na blaho našich dětí, takže jsem byl už za tím mezníkem, ale tento zážitek byl jiný – to byla technologie za hranou.

Zatímco moje rodina pokračovala v cestě za zavazadly, já se cítil bezradný. Doufal jsem, že to, čeho jsem byl svědkem, byl ojedinělý případ týkající se terminálu, do kterého jsme přiletěli, ale nebyl. Jak jsme procházeli kolem dalších restaurací, barů a čekáren, všude to bylo stejné – skoro každý byl připojený k obrazovce a odpojený jeden od druhého. Cizinci zůstali cizinci.

Ačkoli jsem potkával spoustu lidí díky přednáškám, poradnám a vystupování v televizi, věděl jsem, že musím udělat víc, abych pomohl rodičům porozumět výzvám, jimž jejich děti budou čelit v našem hyperpropojeném světě. A proto jsem napsal tuto knihu. Je to výzva k akci.

Holým faktem zůstává: Naše děti nemají kontrolu nad elektronickými přístroji a monitory; elektronika a obrazovky je ovládají. Mnohé z toho, o čem budete číst na následujících stránkách, je fascinující, ale také děsivé. Ale pokud vytrváte, uvidíte světlo na konci tunelu. Budu s vámi sdílet příběhy ze skutečného života ze svých vlastních zkušeností soukromého praktického terapeuta a školního poradce. Přidal jsem také vědecké důkazy a studie založené na výzkumech, abych podpořil svá tvrzení, spolu s cennými tipy na konci každé kapitoly.

Obrazovky jsou příčinou mnoha problémů našich dětí, od úzkostných stavů přes rodinné trable až ke školním a sociálním problémům. Odpojení našich dětí i sebe od technologií nebude snadné, ale je možné. A v závěrečné části knihy nabízím množství strategií, které můžete použít, abyste pomohli přitáhnout svou rodinu od obrazovek blíže k sobě.

ČÁST 1

Dopady elektronických médií na dětský mozek

KAPITOLA 1

Naše měnící se realita

Získané ADHD, úzkost aneuroplasticita

Od roku 2002 jsem členem intervenční areferenční komise (I&RS) na místní střední škole, kde pracuji jako poradce. Rolí komise je poskytovat akademickou pomoc studentům sdočasnými nebo trvalými handicapy, pokud tento handicap ovlivňuje učení studenta. Některé běžné nemoci posuzuje komise už roky, např. otřes mozku, cukrovku, Crohnovu chorobu aspecifické poruchy učení.

Během roku 2009 jsem si všiml, že typy poruch postoupených I&RS se postupně měnily. Začali jsme dostávat nespočet doporučení pro teenagery sdiagnostikovanou ADHD (hyperkinetickou poruchou). ADHD je neurologický stav, který způsobuje kombinaci následujících symptomů: nepozornost, zmatenost anedostatek soustředění aněkdy impulzivnost ahyperaktivitu. Tyto symptomy jsou velmi zjevné do věku pěti let aprůměrný věk diagnostiky je osm let. Netypicky se však tyto reporty týkaly čtrnáctiletých apatnáctiletých, unichž byla tato porucha diagnostikována nově.

Jakožto školní poradce přes den asoukromý praktický terapeut večer jsem měl více než dvacet pět let zkušeností práce sdětmi sADHD ajejich rodinami. Tento náhlý příliv poruch pozornosti mi nedával smysl. Je možné, že by tak mnoho rodičů aučitelů přehlédlo všechny ty symptomy, když tyto děti byly na základní škole? Jak mohlo tolik dětí proklouznout kontrolními síty?

Začal jsem usilovně zkoumat tento nový fenomén zvaný ADHD, adokonce jsem to konzultoval se sousedními školními okrsky. Mí kolegové viděli to samé co já – enormní počet teenagerů stouto diagnózou. Výzkum mě přivedl kpráci dr. Garyho Smalla, profesora psychiatrie aředitele Longevity Centra Kalifornské univerzity při Semelově institutu pro neurovědu alidské chování. Dr. Small je jedním zpředních světových inovátorů voblasti vědy atechniky. Vroce 2007 začal zkoumat dopady technologií na mozek azjistil, že když zkoumaná osoba strávila pouhou hodinu denně na počítači, změnily se dramaticky vzorce její mozkové činnosti. Podle Smalla: „Lidský mozek je tvárný avždy se mění podle prostředí.“1 Vysvětluje, jak je mozek vlastně citlivý. Mnoho informací, které mozek přijímá ve formě obrazů, zvuků, pocitů adalších prožitků, způsobuje komplexní záplavu neurochemických následků. Opakováním stimulů se vyvolávají neuronová spojení, apokud jiná neuronová spojení nejsou aktivována, oslabují se. Mozek mladého člověka, který se vyvíjí, je obzvláště citlivý na stimulace nabízené moderními technologiemi.

Dr. Small totiž zjistil, že doba strávená dětmi selektronikou mění jejich mozek, jev známý jako neuroplasticita. Neuroplasticita je schopnost mozku přeorganizovat se vytvořením nových neuronových spojů, oslabením minulých avytvořením nových. Mohl by tento čas strávený uobrazovek způsobit ustarších dětí nepozornost, nesoustředěnost aroztržitost – všechno symptomy ADHD? Ano. Dr. Elias Aboujaoude, ředitel Kliniky poruch impulzního ovládání při Stanfordské univerzitě, tvrdí: „Čím více si zvykneme pouze na zvukové informace, tím méně budeme trpěliví ke komplexnějším asmysluplnějším informacím. Aopravdu si myslím, že bychom mohli ztratit schopnost analyzovat věci do hloubky ajemných nuancí. Stejně jako každou schopnost, pokud ji nepoužíváme, ji ztratíme.“2

Dr. John Ratey, klinický profesor psychiatrie na Lékařské fakultě na Harvardu, vytvořil termín získaná porucha pozornosti, který popisuje, jak čas strávený umonitoru mění mozkovou činnost dětí.3 Slovo „získaná“ mě fascinovalo, protože to znamená, že potenciálně utisíců teenagerů byla špatně diagnostikována porucha, kterou nemají ana kterou jim často byla předepsána silná medikace. Rozhodl jsem se jít do hloubky se svými pacienty, studenty, unichž bylo ADHD nedávno diagnostikováno. Sbíral jsem záznamy apoznámky od jejich poradců aučitelů na základních školách, ajak jsem předpokládal, nenašel jsem žádné známky symptomů ADHD vdřívějších stadiíchjejich vzdělávání.

Ačkoli je výzkum dr. Smalla ještě čerstvý na to, aby byl průkazný, on věří, že kromě symptomů poruchy pozornosti může příliš mnoho času stráveného umonitorů způsobit řadu dalších problémů od udržení očního kontaktu až kobtížím skomunikací sostatními. Aběhem deseti let od průlomového výzkumu dr. Smalla vyšlo mnoho dalších studií, které spojují nadměrné trávení času umonitorů sdepresemi aporuchami chování. Jedna taková studie, provedená dr. Michaelem Van Ameringenem, vyhodnotila 254 studentů prvního ročníku Univerzity McMaster vOntariu vKanadě. Zcelkového počtu splňovalo 33 studentů kritéria závislosti na internetu a107 jich splňovalo kritéria problematického užívání internetu. Během studie bylo také hodnoceno duševní zdraví studentů ati, kteří splňovali kritéria internetové závislosti, vykazovali vyšší míru nepozornosti, impulzivnosti, úzkosti adepresí.4

Závěry tohoto výzkumu podpořily mé zkušenosti zpráce steenagery, protože jsem viděl neuvěřitelný nárůstvoblasti poruch pozornosti aproblémů duševního zdraví. Nedávno jsem mluvil se třídami devátých ročníků základní školy na hodinách výchovy ke zdraví oduševním zdraví. Bylo to celkem devět bloků aučitelé se zaměřili na téma depresí teenagerů asebevražd. Hodina začínala krátkým videem anásledovala asi dvacetiminutová diskuse pod mým vedením. Jako zkušený řečník jsem se na to těšil. Vkaždé ztěch devíti tříd jsem předal velmi energické poselství odbalosti, osobní síle, motivaci aúspěchu. Myslel jsem si, že všech devět přednášek bylo natočeno azveřejněno na internetu; tak dobrý pocit jsem měl zkaždé znich. Bohužel chování žáků bylo zcela odlišné. Málo studentů věnovalo pozor mé přednášce – anebylo to kvůli mně. Má energie byla na vrcholu amůj vzkaz byl trefný. Kdybyste viděli řeč těla avýrazy ve tvářích těch dětí, zatímco jsem hovořil, mysleli byste si, že před nimi pohupuji hodinkami na řetízku sem atam. Zdálo se, jako by byly vhypnotickém transu. Mnohé zdětí měly skloněnou hlavu avětšina vypadala, že týden nespala.

Vrátil jsem se do své kanceláře spocitem prohry. Co to bylo se všemi těmi dětmi? Ne že bych to předtím nezažil. Za roky své praxe jsem mluvil smnoha třídami, ale tomuto se nic nepodobalo. Je to něco, sčím se učitelé musí potýkat každý den? Pak mi to došlo. Deváťáci, se kterými jsem právě mluvil, jsou ta „nová“ generace– generace, která dostala své první chytré telefony dříve než studenti pár let před nimi. Tito deváťáci už měli mnohaletou závislost na chytrých telefonech, závislost na sociálních sítích azískané rudo před očima. Abylo to znát. Byli jiní. Jejich mozek byl jiný.

Pokud jste někdy viděli snímek lidského mozku, pravděpodobně jste si všimli elektrických impulsů, které se podobají větvím stromů arozšiřují se zvnější stěny mozku. Tyto větve se nazývají neuronové dráhy ahrají důležitou roli vefungování člověka. Každá neuronová dráha ovlivňuje, jak komunikujeme, jak se ovládáme, jak zaměřujeme pozornost, jak se soustředíme asocializujeme, abych jmenoval jen několik zásadních funkcí. Například pokud jste někdy odebrali dítěti herní konzoli nebo chytrý telefon, způsob, jakým se stímto trestem vypořádává, má hodně co do činění sjeho nervovými cestami. Dítě se zdravým sebeovládáním bude přirozeně trochu rozladěné nebo zklamané trestem, ale dítě snezdravým sebeovládáním anezdravými emočními dovednostmi může přejít do nekontrolovaného návalu vzteku. Azdá se, že stále více dětí předvádí to druhé.

***

Mozku trvá dlouhou dobu, než se jeho spoje změní – typicky tři nebo více hodin denně trvalé stimulující aktivity. Tři hodiny denně může znít jako hodně stimulace, aopravdu to je. Ale podle průzkumu zroku 2015 provedené CNN tráví typičtí třináctiletí mnohem více než tři hodiny denně zabráni do vysoce stimulujících mozkových aktivit.5 Zkuste vprůměru osm nebo více hodin denně sedm dní vtýdnu strávit zíráním do zářivých světel chytrých telefonů, tabletů apočítačových monitorů. Výsledek: nový mozek. Mozek, který je rozzářený jako vánoční stromek; mozek, kterému doslova vyrostly nové větve, aby se přizpůsobil prostředí kyberprostoru; mozek, který se extrémně soustředí na tweety, obrázky alajky ane na školní přednášky paní Novákové nebo moje; mozek, který je geniální vkomunikaci přes textovky afotky, ale bojuje skomunikací tváří vtvář. Tyto neuronové dráhy se oslabily.

Studie zprosince roku 2015 publikovaná vJournal of Clinical Psychiatry zjistila, že počet diagnóz ADHD se vprvním desetiletí tohoto století vUSA zvýšil o43 procent stím, že více než jeden zdeseti nyní diagnostikovaných teenagerů trpí touto poruchou. Počet teenagerů diagnostikovaných ADHD vzrostl o52 procent mezi lety 2003 a2015. Azatímco je ADHD tradičně běžnější uchlapců než udívek, studie zjistila 55procentní nárůst udívek, ukterých byla tato porucha diagnostikována.6 Tato konkrétní studie nebyla cílena na to, aby hledala zásadní příčiny těchto změn, ale odkazovala na dřívější studie anaznačovala, že by tento nárůst mohl být přičítán měnící se politice speciálního vzdělávání nebo zvýšenému povědomí veřejnosti. Nesouhlasím. Věřím, že nárůst počtu diagnóz ADHD má co do činění smnožstvím času, který děti tráví sledováním monitorů.

Dřívější studie, publikovaná vJournal of the American Medical Association včervenci 2018, si dala za cíl určit, zda je frekvence užívání digitálních médií ve skupině patnáctiletých bez signifikantních symptomů ADHD propojena snáslednými případy symptomů ADHD během vyšetření po dvaceti čtyřech měsících. Mezi 2587adolescenty, kteří byli sledováni během tohoto dvouletého období, existovalo statisticky významné, ale relativně nízké propojení mezi vyšší častostí užívání digitálních médií anáslednými symptomy ADHD.7

MĚNÍCÍ SE PODMÍNKY

Když jsem vroce 2009 poprvé objevil tento výzkum voblasti ADHD aneuroplasticity, cítil jsem potřebu vzdělávat rodiče, atak jsem začal dělat přednášky. Nazval jsem je „Digitální roztěkanost: Rodičem ve věku moderních technologií“. Většina mých diskusí se týkala mozkové neuroplasticity asymptomů ADHD, ale mluvil jsem také otom, jak chronické hraní her, surfování na internetu asledování televize ovlivňuje dětijinak. Připojil jsem hodně informací ze statistiky, které se budu věnovat vnásledující kapitole, avaroval rodiče, že pokud pevně neuchopí mediální jídelníček svých dětí asvůj vlastní, uvidíme vblízké budoucnosti prudký nárůst poruch duševního aemočního zdraví. Ačkoli byli přítomní rodiče fascinováni mou přednáškou apověděli oní svým přátelům, jen málo znich udělalo potřebné kroky, aby změnili mediální zvyky svých dětí nebo ty své. Když se ohlédnu zpátky, nemyslím si, že byli připraveni na tuto průkopnickou informaci. Asi po dvou letech přednášení jsem přestal. Byl jsem zaměstnaný televizní sérií, kterou jsem moderoval, asoustředil se na výchovu svých dětí. Ale nemohl jsem přestat přemýšlet oproblémech, které vyvolávala digitální média, problémech, které se zhoršovaly spolu stím, jak ubíhal čas.

Kolem roku 2014 jsem cítil potřebu otomzačít opět mluvit. Už jsem nemohl stát vústraní. Musel jsem pomoci rodičům ajejich dětem. To bylo mé poslání. Tak jsem začal opět přednášet vmístě svého působení. Jsem rád, že jsem to udělal, protože dnes přednáším po celé zemi ve školách, vrodičovských skupinách, kostelech aprofesních organizacích. Mnoho práce ještě musí být uděláno ajá se cítím povinován ji udělat.

Budoucí problémy, které jsem předpovídal během svých dřívějších přednášek, stojí přímo před námi. Více dětí než kdy předtím je emočně zranitelných achybějí jim klíčové schopnosti zvládat zátěžové situace, protože netráví dost času zapojeni do skutečného světa tváří vtvář. Nezáleží na tom, kam jdete, ať na pláž, nebo hrát míčovou hru, skoro každý je odpojený od ostatních amísto toho připojený kpřístroji, který drží vruce. Máme hlavy zahrabané vkyberprostoru apřímá osobní komunikace se pomalu stává věcí zminulosti. Tento nedostatek vzájemné komunikace tváří vtvář, obzvláště udětí, snižuje sociální akomunikační schopnosti azpůsobuje jim nesnáze vyrovnávat se skaždodenními problémy na cestě životem. Konečný výsledek: značný nárůst voblasti stresu, úzkosti asebeúcty, tedy problémy, které řeším vrekordním množství.

Ačkoli Intervenční areferenční komise (I&RS) stále dostává doporučení pro studenty, unichž je mylně diagnostikováno ADHD, během posledních let se kyvadlo opět posunulo. Objevila se nová sada poruch: úzkostné poruchy. Úzkost je nyní porucha číslo jedna, kterou se zabýváme. Adomé soukromé poradny přichází sdoporučeními více žáků druhého stupně základní školy za jeden rok než dříve za deset let. Na naší střední škole dostávám za týden více podnětů od dětských lékařů, abych pomohl studentům, kteří trpí úzkostí apanickými stavy, než ke mně dříve doputovalo za celý školní rok. Myslím si tedy, že to má co do činění smnožstvím času, po který jsou tyto děti ponořeny do sledování monitorů? To si pište, že ano.

***

Chci, abyste si na chvíli představili život typické šestnáctileté dívky. Nazývejme ji Sára. Její matka kní vchází do pokoje každé ráno, aby ji vzbudila do školy, protože Sára zaspí zvonění budíku ipřesto, že je tak hlasitý, že by vzbudil isousedy. Sára toho předchozí noc mnoho nenaspala, protože se nemohla odtrhnout od nekonečného skupinového chatu. Po matčině třetím nebo čtvrtém pokusu oprobuzení se Sára konečně probere zhlubokého spánku. Ještě předtím, než si uvědomí, že je vzhůru, se hlásí její první instinkt – sáhnout po mobilu na nočním stolku. Když na něj pohlédne, zakřičí na matku aneochotně se postaví na nohy. Pak si vyčistí zuby, převlékne se anasnídá, při tom prochází textovky adrby ze sociálních sítí zpředchozí noci. Nakonec se matce podaří ji rychle nacpat do auta, aby dcera nepřišla pozdě do školy. Během krátké cesty do školy Sára energicky pohybuje palci po monitoru svého chytrého telefonu, absolutně netečná kokolnímu světu, včetně matky. Než dojedou na místo určení, Sára stihne rozeslat desítky textovek afotek. Když vystoupí zauta akráčí ke vchodu do školy, má hlavu skloněnou dolů, sočima fixovanýma na monitor chytrého telefonu ajejí palce se po něm dál rychle pohybují. Nikdy matce nepoděkuje ani se sní nerozloučí. Je příliš roztěkaná.

Toto je bohužel přesný obraz mnoha dnešních moderních dětí. Protože se to stalo tak rychle, bojujeme, jak toto chování zvládnout. Prostě nic lepšího neznáme. Pro miliony chlapců adívek na celém světě, jako je Sára, není takové nepatřičné chování jen občasné; je to každodenní věc. Většina dětí tráví téměř každou bdělou vteřinu každého dne, sedm dní vtýdnu, přilepená kobrazovce, kompletně netečná kživotu kolem sebe. Jejich mozky jsou odpojeny od okolního světa aztěžují jim řešení různých situací skutečného života avšelijakých nesnází. Atoto začíná dříve adříve. Průměrný věk, kdy dítě dostane první chytrý telefon, je nyní 10,3 let. To je šílené. To je příliš brzy, existuje příliš mnoho rizik. Dovolte mi je objasnit.

Máte dceru, která zahájila druhý stupeň základní školy, aprávě jste jí koupili první chytrý telefon. Je nadšená, ale vám se trochu svírá žaludek. Stanovíte základní pravidla avše je vpohodě prvních pár měsíců. Dceru nový přístroj baví anejsou žádné potíže kromě toho, že jí musíte vícekrát připomínat, že stanovený čas vypršel. Ale pak se věci začnou rychle měnit; vaše dcera není stejná. Trvale civí do mobilu, hypnotizovaná zářivým světlem. Stále svámi polemizuje avypadá to, že je na malé zářící obrazovce závislá.

Pak začnou problémy. Jak postupují měsíce, zjistíte, že jí musíte neustále říkat, aby vypnula mobil, což vždy vede khádce. Apak přijde vysvědčení avoilà! – známky se zhoršily. Znovu vypukne hádka avy se divíte, co se svaším skvělým šťastným dítětem stalo. Dcera je trvale ve stresu avy též. Napětí doma je knevydržení avy prostě nevíte, co dělat. Chcete zpátky svůj život.

Snapchat, TikTok aInstagram jí vstoupily do života. Brzy se staly jejím životem. Každý den tráví hodiny vyvěšováním fotek, kontrolou lajků asledujících asnaží se stím vším udržet krok. Pokaždé když nadhodíte své obavy, ostře vás zkritizuje. Také si všímáte, že bývá smutná ačasto úzkostlivá. Říkáte si, jestli to jsou jen hormony. Snimi to může souviset; koneckonců adolescence může být náročné období vývoje pro mnoho dětí. Vaše dítě se mění biologicky aemočně. Na této vývojové fázi není nic snadného. Děti se snaží přijít na to, kdo jsou, kam patří, proč vypadají divně ado jaké party kamarádů patří. Ale sociální sítě to jen komplikují.

Sociální sítě přidávají další rovinu ktéto rovnici nejistot – významnou rovinu. Vaše již nejistá dcera má nyní platformu, pomocí níž má trvalý přístup ke všem perfektním životům svých vrstevníků, platformu pro porovnávání se sostatními aplatformu, která poskytuje mělkou zpětnou vazbu ve formě lajků astreaků. Toto vše vkombinaci sadolescencí způsobuje hotovou smršť. Vážná úzkostlivost, nejistota, adokonce deprese mohou vyplouvat na povrch. Ato je ten moment, kdy mě vmé soukromé poradně začínají kontaktovat rodiče sžádostí opomoc. Cesta před námi bude dlouhá.

•Od roku 2009 do roku 2017 se více než dvojnásobilo množství silných depresí ve věkové kategorii 20–21 let, nárůst ze 7 na 15 procent.

•Prudce se zvýšil počet depresí ve věku 16–17 let – o69 procent.

•Pocity úzkosti abeznaděje vyskočily o71 procent uosob ve věku 18–25 let mezi lety 2008 a2017.

•Vkategorii 22–23 let se pokusilo osebevraždu dvakrát tolik lidí, když srovnáme roky 2017 a2008, ao55 procent více lidí pomýšlelo na sebevraždu.10

PROŘEZÁVÁNÍ NEURONŮ

NEPŘIROZENÝ HABITAT