Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Antonín Mazáč

Konzultant

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 8740. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Jazyková úprava Radka Svobodová
Návrh obálky Martina Charvátová
Grafická úprava a sazba TypoText
První vydání, Praha 2023
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

© Grada Publishing, a. s., 2023
Text © Antonín Mazáč, 2023
Ilustrace na obálce © wedmov; robinmac/Depositphotos.com

ISBN 978-80-271-6763-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-6762-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-3785-5 (print)

Mým největším fanouškům
a podporovatelům.

Mým rodičům.

Mami, tati, tohle je pro vás.

ČÁST PRVNÍ

„Očišťují se marně krví
jsouce poskvrněni.“

– Hérakleitos –

3. ledna

kapitola 1

Michal Lauber třísknul prosklenými dveřmi, až se rozdrnčely všechny tabulky a znělo to jako rolničky. Což asi mohlo být příhodné, když byly tři dny po začátku nového roku a zima jak v psinci.

Jenže o Vánocích se dějí zázraky. Vánoce jsou svátky klidu a míru a pokojných duší. A ne nesmyslných nabídek a myšlenek…

Otřásl se a nevěděl, jestli to bylo zimou, nebo telefonátem. Nejspíš obojím.

Zapnul si kabát až ke krku, upravil šálu tak, aby se mu chlad nedostal na kůži (ty jeho zatracené hnisavé angíny byly rok od roku horší; vysvětloval Adéle, že antibiotika, která mu luxují střeva, ho ještě v budoucnu budou strašit ze spaní, protože chemie a tělesná schránka prostě z dlouhodobého hlediska nemůžou dohromady fungovat), a podíval se před sebe do tmy.

Bylo půl sedmé, náměstí bylo prosvětlené výlohami obchodů a lampami a rozezvučené pár jedinci, kteří se rozhodli zjevně umrznout po otravě alkoholem.

Za ním se otevřely dveře a ven vystrčil hlavu chlap, který se evidentně staral o bezproblémový chod večera restaurace v Národním domě. Což zahrnovalo přísun orosených sklenic, zásobu cibule do guláše a občasné proplesknutí nějakého nacamraného vola. Michal si ho před chvílí během hovoru prohlížel. Vypadal jako mládě Godzilly, byl celý potetovaný a na hlavě měl malý ostrůvek zrzavých vlasů. Typ, který člověka jednou varuje a pak mu stiskem rozdrtí klíční kost.

„Člověče, ještě jednou s tím takhle třísknete a třísknu já s váma.“

Michal zvedl v sebeobraně ruce. „Omlouvám se. Měl jsem trochu nepříjemný telefonát.“

„To mě vůbec nezajímá.“ Chlápek ukázal na dveře a Michal si všiml, že má na ruce jizvu dlouhou snad dvacet čísel. Ten už pár lidí dveřmi prohodil. Nebo jimi proletěl sám. „Je sobota večer. Když mi to tady rozbijete, seženu někoho na opravu až v pondělí ráno. A hosti nám tady zdechnou zimou. Přemejšlejte nejdřív, než něco uděláte, hergot.“

„Máte pravdu, omlouvám se.“

Chlap na něj chvíli koukal, jako by uvažoval, jestli ho má sežrat po kouskách, nebo spolknout najednou, a nakonec přikývl.

„V pohodě. To pro příště. Pěknej novej rok.“

Michal se pousmál. „Vám taky.“

Vykročil do zimy a lednový vítr mu zleva od McDonaldu okamžitě fouknul do tváře svůj pozdrav. Cítil, jak mu zamrzají koutky úst a chvějí se víčka. Nesnášel to. Nesnášel, když se snaží dýchat jen nosem a uvnitř mu namrzají všechny chlupy. Připadal si, jako by vdechoval smrt…

Ale pořád lepší než si nechat namlátit od pana Přemejšlejtenejdřív. To zase ano.

Podíval se na hodinky.

Jak dlouho byl pryč? Dvě hodiny? Zatraceně. Slíbil Adéle, že se nezdrží déle než hodinu.

Bouchnul se dlaní do studeného čela.

Výslovně jsi jí to slíbil, ty blbče. Nechávat doma nemocnou ženu. Ty si trajdáš po barech, ucucáváš dvanáctku, a tvoje žena pořádně nemůže ujít cestu na záchod. Natož po schodech do spíže pro potraviny. Ty si popíjíš – a ona čeká. Je to v pořádku?

Zavrtěl hlavou.

„Není,“ řekl nahlas, ale jen tak, aby to slyšel on sám.

Věděl, že to není „olrajtový“, jak Adéla ráda prozpěvovala při úklidu, ale taky moc dobře věděl, že ho ona sama na čerstvý vzduch vyháněla. Milovala ho, o tom byl přesvědčený, ale musely ji už štvát ty srdcebolné kydy, které jí každý večer přednášel jak akademik života. Ujišťoval ji, že je její zdraví na prvním místě, že když ona nikam do společnosti nechodí, není fér, aby on chodil sám… a přece tak ušetří…

„Bože!“ zasmál se, tentokrát víc nahlas, než měl v plánu, a raději se rozhlédl, jestli ho někdo nemá za blázna. „Posloucháš se? Vážně se nedivím, že ti cpe do kapsy peníze a přemlouvá tě, aby sis to pořádně užil. Tohle není telenovela,“ dodal už tiše. „Buď rád, vole, že máš tak tolerantní ženu.“

To rozhodně byl. Od dětství věděl, že na něj někde čeká ta pravá. A nebral to jako klišé. Opravdu věřil, že on je jedna půlka celku a venku pobíhá ta druhá. Až se potkají, poznají to. Oba. A naráz. Zaklapne to jak cela ve vězeňském komplexu.

A přesně to se stalo. Nejdřív viděl oči. Zíraly na něj z davu na nějakých knedlíkových trzích, kde byl před lety s kolegy z bývalé práce. Zelený brčál. Temný a hluboký. Viděl v těch tůních sám sebe a hned viděl párek lidí, kteří k sobě neodmyslitelně patří.

Ona to možná neviděla, ale ten pohled zaregistrovala. A usmála se. To stačilo k tomu, aby se k ní Michal prodral přes dav, nabídl jí švestkový (kdo tyhle věci vymýšlí?) svařák a poprosil o radu, co si vlastně na místě koupit. Usměvavá hlubokooká blonďatá Adéla pochopila, že ani on sám vlastně neví, kde se octnul, a společnými silami vybrali něco, na čem si ještě ten večer pošmákli.

Protože s časem by se nemělo plýtvat. To není moudro, které by stálo za vytesání do žuly, ale něco, co Michal pochopil v době, kdy překročil práh vlastní smrtelnosti, prošel rekonvalescencí a…

Pípla mu zpráva. Prokřehlou rukou vytáhl telefon a podíval se na displej.

To se mu snad zdá, do prdele. Ona nedá pokoj.

Viděl svítit jasnou a stručnou zprávu. Přemýšlej o tom. Jsi nejlepší a my tě chceme.

Jo. Jasně že ho chtějí. Nebyl možná nejlepší, ale rozhodně jeden z nejlepších. Nehodlal plýtvat svým talentem na žebráky a bastardy a –

Michal se zastavil a zhluboka se nadechl. Tentokrát nebránil ledovému vzduchu, aby mu proudil do těla. Nechal rozšířené nozdry a podvečerní brutálně mrazivý vzduch mu začal okysličovat mozek.

To přesně potřeboval.

Chodník před ním byl dlážděný na přeskáčku bílými a černými kostkami jako šachovnice. Před pár lety, než se Adéle nemoc zhoršila, celou tuhle trasu proskákali. On po bílých, ona po černých. Vlály jí vlasy, zvonivě se smála a nepřestala, ani když jí podklouzla noha a málem upadla, a on schválně zůstával za ní a sledoval, jak se jí v těsných kalhotách natřásá zadeček.

Ulice teď byla prázdná, takže se rozeběhl a pár metrů po černé zvládl.

Udýchaně se zastavil pár metrů od jejich domu. Předklonil se a se smíchem si odplivl.

„Ještě to dám, krásko, slyšíš?“ zahulákal. Všechny realitky světa mu můžou políbit zadek. A všichni vyhazovači a taky všichni, kdo si dávají imbecilní novoroční předsevzetí. A taky ten chlap, co mu posledně měnil vodoměr a tvrdil, že dům smrdí. Ten především, blbeček.

Narovnal se, prohnul se v zádech a zvedl ruce do vzduchu. „Ještě na to mám, ženo moje!“ zasmál se a zamával matce s malým klukem, kteří se procházeli v dálce za čistírnou. „Ještě není dobojováno, ještě se mnou počítej! Túbadúbadú, jsem doma, zlato!“

Povyskočil, klepl o sebe ve vzduchu chodidly a těsně před brankou si upravil límec kabátu. Ne že by to mohlo Adéle vadit, ale snažil se vždycky přicházet domů upravený a ona to věděla. Nesnášel zloděje a štvali ho lidé, kteří považovali domácí krb za samozřejmost. Chlap by měl domů přicházet s úctou a pokorou. Protože nikdy nemůže vědět –

Zarazil se s klíči u zámku.

Vyklonil se na stranu a zadíval se do okna. Zdálo se mu, že vidí pohyb.

A to v žádném případě nebylo možné.

Opatrně otočil klíčem, pootevřel dveře.

Stačil udělat jen jeden krok dovnitř, když ucítil závan teplého vzduchu a něco ho z boku udeřilo do spánku.

Chtěl zakřičet, ať toho nechají, ať si vezmou, co chtějí, hlavně ať neubližují jeho ženě, ale i v tom zlomku sekundy pochopil, že nebude mít příležitost.

Zavrávoral, před očima se mu objevil shluk různobarevných kruhů a na jazyk se mu dostala krev.

Pak přišla druhá rána a dopad na podlahu už nevnímal.

kapitola 2

Návrat do reality byl krutý a nechtěný. Tam, kde se před chvílí nacházel, mu bylo dobře. Byl s Adélou. Sám. Drželi se za ruce a utíkali vstříc mořským vlnám někde na dovolené. Neexistovala tam nemoc. Nebyly tam žádné starosti.

Ale tušil, že se objeví.

Otevřel oči, ale překvapivě se před ním dál rozpínala černočerná tma. I přes bušení ve spáncích poznal, že má na hlavě nějakou látku. Utěrku? Nejspíš. Její dotek byl hrubý. Možná to byla osuška.

Ale na tom koneckonců nezáleželo.

Měl nutkání si olíznout rty, ale látka mu to znemožňovala. Zdálo se mu, že je má popraskané. Ale to nebylo možné. Jak dlouho mohl být mimo. Hodinu? Dvě?

„Zdálo se ti něco?“

Cuknul sebou, když se těsně před jeho hlavou ozval cizí člověk. Mluvil pomocí nějakého měniče hlasu. Zněl jako robot z budoucnosti a Michalovi se zježily chloupky v zátylku.

Krk ho bolel, jako by mu prováděla masáž nějaká nešikovná masérka. Tak rád by se protáhl, ale…

Škubl rukama, které měl za zády spoutané. Bez šance. Ten před ním odvedl fantastickou práci.

Ten před ním.

Zatraceně.

Co po něm může chtít?

Jestli chce…

„Peníze,“ řekl Michal přidušeně přes látku. „Chcete peníze?“

Slyšel smích a ten jenom zhoršoval tepot v hlavě. „Neodpověděl jsi mi na otázku.“

Cítil ve vzduchu vůni dřeva. Mohlo se mu to zdát? U něj doma nemohlo nic takhle… Uvědomil si, že může být kdekoli. Neví, kdo je před ním, jak dlouho byl mimo… neví vůbec nic.

Někdo se dotkl jeho obličeje a on okamžitě ucuknul.

„Klid, krasavče,“ promluvil robot, „nejspíš se ti špatně přemýšlí, když máš zakrytou pusu. Takže ti to odhrnu. To pro tebe můžu udělat.“

Michal se okamžitě zhluboka nadechl. Do jazyka se mu zaryla pachuť pilin a fermeže. Bušení ve spánku přidalo na intenzitě, ale to mu teď bylo jedno.

„Prosím,“ vzlykl, „mám spoustu peněz.“

„Já vím,“ ozvalo se před ním. „Tolik, kolik bych nestihl nikdy utratit, ani kdybych chtěl. A parádní dům a krásný bourák a nádhernou ženu –“

Do hlavy se mu okamžitě nahrnula krev.

„Jestli jí něco uděláš, tak tě vykuchám, rozumíš?!“ zařval a pokusil se vstát. To, čím měl svázané ruce, se mu okamžitě zarylo do pokožky a tělem mu projela vlna bolesti. „Ani se jí nedotýkej!“

Ozval se smích. „Kam zmizelo slušné vychování? Pokud smím prosit, vrať zpět ten uctivý tón, líbil se mi víc. A neměj strach, tvoji paňmámu nechám odpočívat.“ Robot se rozchechtal. „Není můj typ. Buď úplně v klidu, ani se jí nedotknu. Ale tvůj vkus chápu. Má nádherné oči.“

Další smích a tentokrát trval snad minutu.

A hned nato se místností rozlehlo vrtání a opět ho do nosu udeřila vůně zpracovávaného dřeva. Ten před ním tu něco vyrábí? Proč by to dělal?

„Než budu hotový, očekávám příjemnou konverzaci.“ Na pár sekund se neznámý odmlčel, ozývalo se bouchání a pak pokračoval. „Tak co se ti zdálo? Nenech se přemlouvat. Slibuju, že ti pak sundám pásku z očí.“

Michal přemýšlel, jak se dostat k Adéle. Jestli má mít nějakou šanci, cesta vede skrz toho chlapa před ním. Pár odpovědí ho může ukolébat. Nebo ho přesvědčit, aby mu kromě pásky sundal i pouta.

„O manželce,“ zašeptal.

„O čem?“

Michal se zhluboka nadechl. „O ženě. Byli jsme někde v příboji.“

Opět přišlo na řadu bouchání, a když utichlo, muž se zeptal: „Miluješ ji?“

„Samozřejmě.“

„Myslel jsem si to. V nemoci i ve zdraví… u vás to je trochu extrém, co?“

Michal narovnal hlavu směrem, kde muže tušil. „Nic o nás nevíte.“

„To si myslíš?“

Bolest v hlavě o sobě dala znovu vědět. Zatřásl jí, ale bylo to ještě horší. „Nic o mně nevíte.“

Buch.

„Omyl. Vím úplně všechno. Znám tě od ponožek až po kořínky vlasů. Mluví za tebe tvoje činy. A zbytek vypráví tenhle dům.“

Michal Lauber se ošil. Vůbec se mu nelíbilo, kam tenhle rozhovor směřoval. „Co po mně chcete?“

Buch. Buch.

„Klid k práci. Už to bude, měj strpení. Jak jsem slíbil, sundám ti pásku.“

„Běžte nahoru do pokoje v pravém křídle. Je tam ve stěně trezor. Kombinace je dvacet dva doleva, osmnáct doprava, čtyřicet jedna doleva. Vezměte si cokoli, co tam najdete. Cokoli. V pokoji naproti tomuhle visí na stěně obraz. Má cenu bezmála půl milionu. Je váš.“

Buch.

Krátké zasmání. „Tvoje tvrdohlavost mi imponuje. Už jsem ti říkal –“

„Poslouchejte mě.“ Michal skoro zavyl. Nesnášel se za to, nebylo jeho stylem se někoho doprošovat, ale teď bylo v sázce až příliš. „Je mi jedno, co tady chcete, ale ať už to je cokoli, můžeme se domluvit. Až odsud odejdete, nebudete muset už nikdy pracovat. Můžete mě znova praštit. Až se proberu, už budete pryč.“

„To asi nepůjde, příteli.“

Buch. Buch.

Michal cítil, jak mu něco v nosní dutině povoluje. Nejspíš krev. Nějaká opožděná reakce na úder do hlavy.

„Proč by to nemělo jít?“ zaskučel.

U ucha mu zavanul cizí dech. Pochopil, že neznámý stojí těsně u něj.

„Protože tvoje žena mě už viděla.“

A opět následovala salva smíchu.

A další úder kladivem nebo palicí.

„Tak já si myslím,“ promluvil ten před ním, „že tu máme hotovo. Trvalo to o něco déle, než jsem plánoval. To víš, když je na to člověk sám, určitá rezerva je nezbytná. Vím, že je se mnou těžká řeč, ale stejně se tě na něco zeptám. Když ti stáhnu látku z očí, zůstaneš v klidu? Neříkám to kvůli hluku. Víš, kde bydlíš, a já to vím taky. Dva baráky doleva jsou prázdné, dva doprava taky. Jsi tu jak poustevník. Když budeš řvát, nikdo tě neuslyší.“ Krátká odmlka. „Ani tvoje žena. Což by ti mělo naznačit, že je mi naprosto jedno, jak moc hlasitě by ses snažil si přivolat pomoc. Ale já mám rád při práci klid.“

Při práci?

„Nahoře máte –“

„Jo, jo, jo,“ slyšel Michal netrpělivé odsekávání, „to už jsme probrali. Teď zpátky k věci. Potřebuju klid, abych mohl dokončit to, kvůli čemu tady s tebou i tou šaškárnou dole trávím nezdravě moc času. A pokusím se ti vysvětlit jednu věc.“

Nad ušima se ho dotkly prsty, pomalu rozvazovaly uzel a to, co mu zakrývalo oči, zmizelo.

Nikdo před ním nestál.

Byl za ním.

A za okamžik měl na ramenou ruce.

Cizinec se za jeho zády pohnul a přiložil hlavu těsně k jeho, u pravého ucha cítil Michal dotek nějaké hrubé tkaniny. Ten člověk měl zakrytý obličej.

„Dívej se, Michale,“ chraptěl ten za ním a mačkal mu ramena, dobře se dívej. To, co vidíš zapuštěné do země, jsem nazval Louskáček. Je to můj vynález. Během let jsem totiž přišel na to, že klouby jsou nejmíň poddajné části těla, a já potřebuju z těch tvých udělat kostní moučku. Podrobně ti vysvětlím, co se s tebou bude dít. Dobře se dívej, Michale, a dobře poslouchej. Túbadúbadú. To bude jízda.“

A Michal Lauber se díval, poslouchal a posléze ječel jako malá holka. Ječel, protože pochopil, že tady ho žádný obraz nezachrání.

4. ledna

kapitola 3

Dům vypadal, že se vyloupl z mlžného oparu. Vlastně tak vypadaly všechny. Celá ulice. Jeden barák jako druhý. Bílé stěny, tři patra, velký pozemek, vysoký plot. A další. A další. Kopie střídala kopii. A všechny byly temné, tiché a trochu zlověstné. Jeden jediný byl vánočně ozdobený, všechny zbylé byly holé a smutné.

Celá tahle čtvrť vznikla někdy před osmi lety, kdy si jeden Kazach, který přicestoval přes sedmery hory a sedmery lesy, usmyslel, že si v Karlových Varech postaví další město. No… možná městečko. Obytné domy, školu, supermarket, stadion. A hřbitov. Všechno pro návštěvníky z východní Evropy.

Vyšlo mu to… asi tak ze tří čtvrtin.

Andrea se rozhlédla po ulici. Pouliční lampy svítily tak akorát, aby byla vidět silnice, která to tu protínala. Každý z domů měl vlastní reflektor, který ozařoval jeho pozemek. Svítily jen dva. Dům úplně na kraji, kolem kterého teď procházela, a ten poslední, desátý, který byl velký jako třešeň na vršku dortu. Mezi domy byly snad stometrové rozestupy.

Jestli se tady opravdu něco dělo, napadlo ji, nemá smysl hledat svědky. Tedy – za prvé – je neskutečné, že se tohle děje prakticky za policejní stanicí. Celou tuhle ulici vidí oknem, když popíjí u sebe v kanceláři ranní matcha čaj, cpe do sebe tři bebe sušenky s jahodovou náplní a zahřívá si zmrzlé zjizvené nohy u radiátoru. Vážně je možné, aby tu byl…?

Je jen jedna možnost, jak to zjistit.

Bude věřit hlasu, který se jí před pěti minutami ozval v telefonu a poslal ji na tuhle adresu.

Neidentifikovatelný, deformovaný měničem hlasu a velice stručný.

„Muž, kterého hledáte, na vás čeká v Luční 154, slečno Šimečková. Pospěšte, nechal jsem vám otevřeno.“

Zdálo se jí, že se zasmál. Ale všechno to bylo tak přízračně krátké a těžko uvěřitelné, že nějakou chvíli do mobilu koukala a čekala, že třeba znovu zazvoní a někdo jí laskavě vysvětlí, proč si z ní udělal srandu.

Ale to se nestalo. Tušila, o kom hlas v telefonu mluví. Nevěděla to s jistotou, ale tušení měla.

Došla k domu s číslem nad dveřmi. Sto padesát čtyřka tam byla vyvedena zlatým písmem, zářila i v noci. Stejně jako celá obří zahrada. Pozemek, na němž se skoro nic nenacházelo. Jeden altán zaházený haraburdím a přístřešek se dřevem. Naprosto nevyužitý potenciál rodinného domu.

Šourala se po cestičce až ke dveřím a viděla, že jsou na dva centimetry otevřené. Uvnitř byla tma.

Vytáhla zbraň, hlaveň přiložila k veřejím a srdce jí začalo pumpovat krev do hlavy s mnohem větší intenzitou.

Uklidni se, tohle není tvoje první noční návštěva. Rozhodla ses to prověřit sama, tak teď už není čas ztrácet čas.

Věděla, že to je nesmysl. Měla spoustu možností. I když už neměla takhle večer na patře k dispozici nikoho z kolegů (tím spíš, že byl víkend a většina slušných policistů právě utápěla v alkoholu všechny krvavé výjevy, které se jim motaly v hlavě), tušila, že kdyby zavolala Přemyslu Eliášovi, byl by na místě do pěti minut. A nejspíš by se s jeho mohutným hrudníkem po boku cítila bezpečněji.

A Saša? Její drahý Saša? Ten by odložil flašku vína, kterou by měl právě v ruce, a křičel by na ni, ať na něj počká a nehraje si na hrdinku.

Andrea moc dobře věděla, že přesně tohle by udělala ještě před dvěma lety. Udělala by všechno přesně tak, jak si to žádá protokol a jak si to – kristepane – představuje Saša. Jenže…

Volnou levou rukou se poškrábala na kotníku, kde se jí hojily jizvy. Už ji štvaly všechny prognózy toho, co v budoucnu bude moct a bude smět a nebude smět a nebude zvládat a…

Rozevřela pistolí dveře.

„Policie! Velice pomalu vyjděte ven. Pozpátku a s rukama za hlavou,“ zakřičela a viděla, jak jí jdou od pusy obláčky páry. Teplota teď v devět večer klesla někam k minus pěti stupňům a jí se zdálo, že z domu jde větší chlad než z ulice. „Řekněte ano, jestli rozumíte tomu, co říkám.“

Pokud byl uvnitř někdo, kdo tomu rozuměl, nedal to najevo.

Několikacentimetrovou mezerou viděla černou tmu, která z vnitřku domu dělala děsivou temnou díru.

Otevřela dveře víc a zopakovala výzvu. Opět bez odpovědi.

Vážně ten telefonát nemohl být nejapný žert? Někdo ví, po kom půl roku pase. Samozřejmě že ví. Ví to celé město. Karlovarská kriminálka není tajná protiteroristická organizace a Andrea je – minimálně od doby, co v očích veřejnosti tvoří pár s „tím fajnovým vtipným bývalým policistou“ – známější než ti břídilové z Prostřeno.

Jenže policejní instinkt jí napovídal, že ten někdo nelhal. Navzdory změněnému hlasu měl v tónu něco, co ji hnalo v devět večer v mrazu do neznámého domu. A i kdyby nakrásně lhal, je tu otevřeno. V domě za patnáct milionů, kde by mohla bydlet celá četa, je den otevřených dveří.

Zašátrala rukou po straně, nahmatala vypínač, stiskla, ale tma zůstala.

„Do hajzlu,“ pronesla do ticha. „Do hajzlu a vysrat se na to.“

Ze žaludku jí začal stoupat do krku nepříjemný balvan. Olízla si rty a opět se jí v hlavě přehrál krátký rozhovor se Sašou.

Nikdy nechoď sama tam, kde to neznáš. V džungli podsvětí se pohybuje tisícovka lidí, kteří kašlou na to, že máš odznak. Ve chvíli, kdy neuvidí žádnou tvoji podporu, jsi pro ně lovná zvěř.

Z tebe ale mluví city. Nemůžeš zakazovat policajtovi dělat jeho práci.

Mluví ze mě zkušenosti. Zvládl jsem dvanáct let mezi zločinci proto, že půlka z nich nevěděla, kdo jsem, a ta druhá chtěla něco, co jsem jim mohl dát jen já.

Moc dobře víš, že se o sebe dokážu postarat.

Poškrábala si kotník z druhé strany, svědění začalo být nesnesitelné.

Dobrá, občas se záloha hodí. Tím spíš jeho záloha. Ráda cítila v zádech jeho dech. Nesnášela se, když uznávala, že má Saša pravdu. I kdyby to měla připustit jen sama před sebou.

Vytáhla baterku, rozsvítila ji a opřela o ruku s nataženou zbraní. Paprsek prozářil obrovskou halu.

„Jdu dovnitř!“ zakřičela. „Jsem od policie.“

Viděla obrovský prostor přízemí ozdobený vánočními řetězy. Uprostřed haly byl červený huňatý koberec, na něm kulatý stůl a okolo tři křesla. Zamířila paprsek doprava a viděla vyhaslý krb orámovaný držáky s pohrabáči.

Pomalu k němu došla. Zamířila paprskem na římsu. Vedle sebe tam stály čtyři fotografie. Na všech byl zvěčněný pár. Muž a žena. Na moři na jachtě, přímo tady u krbu s vánočními kulichy a nerozbalenými dárky v rukou, venku v dešti pod obrovským žlutým deštníkem.

Andrea položila baterku na římsu a vytáhla ze zadní kapsy rukavice. Natáhla si je a uchopila poslední fotografii. Stejný pár byl na ní u dlouhého stolu s bílým ubrusem a šťastně se usmíval do objektivu. Ačkoli už byli oba „v civilu“, nemohlo být pochyb o tom, že je to svatební den. Byla vidět část dortu a stůl byl obložený jmenovkami s nečitelnými jmény.

Andrea se zaměřila na nevěstu. Byla jí usměvavá blondýnka se špičatým nosem. Vlasy měla stažené do ohonu a na sobě dres fotbalového Liverpoolu. Z toho jednoho jediného vysmátého pohledu vyzařovalo tolik štěstí, že by z něj jiný pár vyžil deset let.

Blonďaté vlasy, dlouhé nohy…

Andreu zamrazilo v páteři, odložila fotografii a otočila se do místnosti.

Obešla kulatý stůl, a když ho míjela, do nosu ji lehce udeřilo něco, co by tu být nemělo. Zápach hniloby. Nijak výrazný, ale přesto jasně rozeznatelný.

Namířila kužel světla před sebe. Nalevo byly dveře, které nejspíš vedly do sklepa, a vedle nich schodiště do patra. Na zábradlí byla figurína Santa Clause. Jednou rukou si přidržoval pytel s dárky a druhou držel kouli, která ukončovala zábradlí.

Veselé Vánoce…

„A šťastný nový rok,“ špitla Andrea, „tohle se mi ani trochu nelíbí.“

Vykročila po schodech nahoru. Paprskem střídavě mířila na schody před sebe a na zdi. Viděla obrazy malířů, o kterých asi nikdy neslyšela. To ji ovšem netrápilo. Víc jí dělalo starost absolutní ticho, které ji obklopovalo. Jediné, co se ozývalo, bylo šustění vláken koberce, na který nohama došlapovala.

V patře si posvítila do krátké chodby. Na jedné straně byly zavřené dveře, na druhé otevřené.

Panebože, došlo jí, jsem figurkou v hororu. Jestli mě teď někdo sleduje, určitě na mě křičí, ať se otočím a vyběhnu z domu. Že někdo stojí za těmi otevřenými dveřmi se sekyrou v ruce. „Ty huso, vypadni odtamtud! Nechoď tam!“

Andrea se přišourala k pootevřeným dveřím. Ve světle viděla, že jsou z mahagonu. Byly prosklené, s vitráží a měly dvojitý bezpečnostní zámek.

Strčila do nich pistolí a posvítila si dovnitř.

Nejdřív jí nedocházelo, co vidí.

Zrak se jí postupně zaostřoval a zvykal si na světlo ze svítilny.

Když pochopila, co se před ní nachází, vyděšeně couvla, doslova proskočila pozadu otevřenými dveřmi a zády nabourala do těch zamčených naproti přes chodbu.

V nohách se jí ozvala známá bolest, která ji upozorňovala, že by měla zpomalit, že by se měla vyvarovat prudkých pohybů, ale v tuhle chvíli jí to bylo úplně jedno.

„Do prdele!“ Volnou rukou vytáhla telefon a snažila se ho odemknout. „Do prdele, kristepane, to se mi snad zdá. Co to sakra má být?“

kapitola 4

Andrea si prohlížela Přemysla Eliáše. Už něco u policie zažil, ať dobrého, nebo naopak zlého a nepochopitelného, ale teď se jí zdál bledší než kdykoli jindy. Jeho bezmála dvoumetrová postava vyčnívala nad všemi v místnosti. Měl na sobě černou péřovou bundu, prošoupané kalhoty a tenký svetr.

Když je technici laskavě pustili na místo činu, všimla si, že se mu třesou ruce. To bylo dobré znamení. Ten chlap byl chodící záznamník hloupých vtipů a neutuchajícího sebevědomí, tak bylo fajn vidět, že ho občas něco taky rozhodí. Chtěla si k němu, jako ke kolegovi, najít cestu, rok a půl společné práce jim ale narušilo její zranění a následná rekonvalescence. Ten chlap byl prostě přírodní úkaz. Aby na něj člověk potřeboval nějaké otvírací zaklínadlo jako na kouzelnou jeskyni. Chtěla to tím spíš, že ten druhý, Luděk Žitný, se válel v Poděbradech v lázních a nechal si masírovat zadek ukecanými ženskými. Ne že by mu záviděla. I když teď možná nepatrně ano… Když byli v místnosti všichni tři, atmosféra byla uvolněná i profesionální. Když pracovala jen s Přemyslem, získávala pocit, že ji nebere vážně. Jako policistku ano, jako ženu o něco méně. A tímhle už si jednou prošli.

Přemysl Eliáš si sáhl na zip bundy a vytáhl ho do půli. Tady nahoře určitě zimou netrpěl, ale pohled na podlahu před velkým letištěm mu možná pár vztyčených chlupů způsobil.

Vydal zvuk, jako když člověk dojídá poslední sousto z celé kachny a vyloženě trpí.

„No ty vole…,“ hlesl do ticha, „proč by… kdo by tohle někomu udělal?“

Andrea zavrtěla hlavou. Tuhle otázku si ještě nepoložila, poslední hodinu zpracovávala oční vjem. Ještě dlouho ho bude mít před sebou.

„To se ptáš špatného člověka.“

„Tohle by se dít nemělo.“

„Musím s tebou souhlasit.“

Otočil se na ni. „Jedl jsem zrovna éclair. Víš, co to je?“

„Netuším.“

Viděla, že se mu lehce zatřásly rty, a doufala, že to je představou jídla, ne nutkáním brečet.

Dal ruce před sebe a z dlaní udělal malé korýtko. „Vypadá to jako českej banánek, ale je to z Francie. Chodím si pro něj do jednoho bistra na kolonádu, nikde jinde ho neseženeš. Plní ho tam malinovým krémem a…,“ sevřel ruce do pěstí, „nic mi tak neprojasní večer jako čerstvej éclair.“

Andrea pokývla hlavou. „To ti přeju.“

Přemysl se zachmuřil. „A nic mě nedostane do sraček tak moc jako vražda v deset večer, když mám sedět na gauči, koukat na reprízu Rapla a vycucávat z éclairu malinovou nádheru.“ Odkašlal si. „Po tomhle nechci nic malinovýho vidět půl roku.“

„Po tomhle?“ zeptala se Andrea. „Zkus mi popsat, co vidíš, protože já to přesně nedokážu. Vidím člověka, ale je na něm tak moc věcí špatně, že přesně nevím, kde začít.“

„Už víme, kdo to je?“

„Jmenuje se Michal Lauber. Má dva roky po čtyřicítce. Je… byl realitním makléřem.“ Rozhlédla se. „Tenhle dům měl pronajatý. Jeho majitel je na cestě.“

„Dostali jste ho sem takhle v noci?“

„Donutila bych ho přijet, i kdyby čistil škarpy v Kábulu. Tohle není obvyklá situace.“

Přemysl se podíval před sebe a Andrea ho sledovala, jak přejíždí obrazy na stěnách. Před příjezdem ostatních policistů si dala tu práci, nahodila elektřinu a obrazy spočítala. Bylo jich osmatřicet. To už je slušné číslo na realitního makléře. Pokud to nebyly kopie za třicet korun.

„Kdo si může pronajmout takovejhle dům?“ zeptal se Eliáš.

„Kdokoli, kdo na to má.“

„Nějaká rodina?“

„Manželka.“

„Už o tom ví?“

Andrea zavrtěla hlavou. „My zatím nevíme o manželce.“

„Mohla být potenciálním svědkem?“

„Těžko říct. Ale nemyslím si.“

„Potenciálním vrahem nebo spolupachatelem?“

„To zjistíme, až ji najdeme.“

„Třeba spolu nežijou.“

„Ta spousta fotek dole naznačuje opak,“ zavrtěla Andrea hlavou. Spíš vnímala v celém bytě totální zaláskovanost. Vánoční výzdoba, spousta důkazů lásky v podobě pečlivě rozmístěných snímků… ti dva byli jak hrdličky, o tom nepochybovala. „A už jsme zjistili, že ji měl její choť v domácím léčení.“

„Tak v tom případě…“

Přemysl Eliáš se rozhlédl.

„Už jste tu skončili?“ zařval do vzduchu. „Protože tady ten uprostřed by si zasloužil trochu soukromí.“

Stáhl z letiště modrý saténový povlak a přehodil ho přes tělo.

„Pořád se mi chce blejt, ale oči už mi aspoň nekrvácej,“ ucedil. „Těším se, až se budu probírat fotografiema, vždycky jsem miloval pexeso.“

„Kromě ženy nemá žádné žijící příbuzné,“ zmínila Andrea. „V telefonu má poslední hovor ze včerejšího večera. V šest patnáct mluvil se svým bývalým kolegou. Ráno si s ním promluvíme. A je tam jedna zpráva, taky z bývalé práce.“

„Dobrá,“ přikývl policista. „A teď mi řekni, jak ses sem dostala. Jestli se tu konal novoroční večírek, tak jsem ho prošvihl.“

„Měla jsem telefonát.“

Eliáš se na ni podíval a překvapeně povytáhl obočí. „Od koho?“

„To nevím.“ Štvalo ji to. Měla chuť říct, že možná svoje rozhodnutí k nočnímu dobrodružství uspěchala, ale pak to přehodnotila. Nevěděla, jestli tu je někdo živý, nebo mrtvý. Nevěděla vůbec nic. Rozhodla se během sekundy a nikomu se nemusí zodpovídat. Tedy až na vedoucího oddělení, ale do ranní porady zbývá spousta hodin, tak proč si kazit tak krásný večer?

„Někdo tě poslal přímo sem?“

„Víceméně.“

„Mně to přijde více,“ utrousil Eliáš.

Andrea si promnula oči. „Jo, panebože, co jsem měla dělat? Svolat krizový štáb a řešit, jestli sem vlézt komínem jako Santa? Tenhle dům se nachází pět minut od stanice, dokonce vidím jeho část z horních oken. Někdo mi volal, řekl, že ten, koho hledáme, je tady, a teď jsme tady i my.“

Eliáš se zamračil. „Ten, koho hledáme? A koho hledáme?“

Andrea mu podala rukou v rukavici fotografii. „Ta blondýna je jeho žena. Adéla Lauberová. Než něco řekneš, pořádně se nad tím zamysli. Plavovlasá holka. Stejně jako ty tři. Může to být náhoda, ale chytří lidé říkají, že na náhody nevěří. Já tě považuju za chytrého.“

Přemysl Eliáš se díval na fotografii, pak na tělo pod přehozem a mlčel. Mohutný hrudník se mu pod černou bundou zdvihal a on vyfukoval vzduch nosem. Tváře se mu trochu propadly, vrásky na čele prohloubily, ohryzek mu několikrát po sobě poskočil.

„Nepoznal bych ho,“ promluvil. „Ten výraz v obličeji, který naznačuje, že vidí peklo, který se před ním rozevírá, je zničující. Úplně mu deformuje mimiku. Podle mě chápal dopředu, co se s ním bude dít. A jestli měl jen trochu představivosti, rozhodně radši zešílel.“

Andrea přidřepla. Slyšela za sebou kroky, ale neotočila se. Tohle byla jediná místnost v domě, do které momentálně měli přístup. Všechny ostatní byly buď zapečetěné, nebo tam pracovala dvojice techniků.

„Musel řvát,“ pronesla potichu. „Ječet jako pominutý. Předtím i během toho. Muselo to být slyšet ven.“

Eliáš zavrtěl hlavou. „Znám tyhle domy, před rokem jsem tady byl kvůli ženě, který manžel rozmlátil o hlavu domeček pro panenky. Před vlastní pětiletou dcerkou. Obě řvaly jak šílený a nikdo nic nezaregistroval. I kdyby nakrásně byl sousední dům obsazenej, jako že není, je odsud moc daleko. Stavěli to tu s tím, že si každý majitel nebo nájemník chrání soukromí.“

Andrea se na něj zezdola podívala. „Tak to jim vyšlo dokonale.“

„Co si myslíš, že se nám někdo snaží říct?“

Andrea pokrčila rameny. „Neřekla bych, že je to vzkaz pro nás.“

„Něco to znamenat musí.“

„Možná mu jen někdo chtěl ublížit. Hrozně moc ublížit.“ Otřela si vlhkou tvář. „Jestli chápeme správně souvislosti, divil by ses?“

„Takže za nás někdo dělá práci?“ Přemysl rozhodil rukama. „Na to mu seru. Dostávám zaplaceno, abych lidem nasazoval pouta, ne je seškrabával z podlahy… Tohle už prostě nikdy z hlavy nevymažu.“

Andrea si znovu přehrála, co viděla, když vstoupila do místnosti, a snažila se pochopit, co před sebou vidí.

Nejdřív se zdálo, že na podlaze klečí muž a kouká na ni. Vyděšenýma očima. Jako by něco zatoulaného hledal.

Pak ovšem zjistila, co je na něm špatně. Co všechno je na něm špatně.

Byl nahý. Všechno oblečení bylo naházené v koutě. Dlaně spočívaly na zemi a byly do nich vražené tlusté hřeby. Stejně tak do nohou. Kolena měl od sebe, aby držel rovnováhu, plosky nohou směřovaly ke stropu, trčely z nich stejné kovové hřeby a všude kolem byla spousta krve a drobných pilin, jak někdo navrtával dřevěné parkety.

Andrea vyfoukla trochu přebytečného vzduchu z plic.

Buď v klidu, ten už ti neublíží. Snaž se dělat svoji práci.

Přivřela oči a vrátila se téměř o hodinu a půl zpět, aby si přesně vybavila každý prvotní detail.

Viděla, že paže jsou ve špatné pozici. Takhle by nemohly být, kdyby muž jen klečel a opíral se o ně. Byly naaranžované.

Viděla rozdrcené ramenní klouby, loketní klouby byly na kaši a lokty byly povytažené vzhůru.

Viděla odhalené šlachy i vazivo, kusy tkáně se válely pod mužovou hlavou.

Viděla prohnutá záda, kde se v jemných náznacích rýsoval obratel za obratlem, viděla na bocích faldy, které mají lidé se sedavým zaměstnáním, a samozřejmě viděla krk, jehož kůže byla zkroucená, protože hlavu někdo otočil o sto osmdesát stupňů a namířil její mrtvý pohled na strop.

A Andrea viděla zakalený pohled muže, jemuž někdo přibil ruce i nohy k podlaze, rozdrtil klouby a chystá se udělat poslední vítězný krok. Kolik toho člověk může snést, než omdlí? Dokáže někdo žít s přerušenou míchou?

Otřásla se a postavila na nohy. Levým chodidlem jí projela ostrá bolest. Na tohle nepomáhalo žádné drbání.

Vzpomněla si, jak se cítila, když ji předloni pomalu stravoval oheň. Byla vyděšená, unavená i rezignovaná zároveň. Měl tenhle muž stejné pocity?

Přemysl Eliáš ji chytl za rameno. „Nechceš si sednout?“

Zavrtěla hlavou. „Nechci. Chci přijít na to, proč z něj někdo udělal…“

„Pavouka?“

Otočila se na kolegu. „Cože?“

Eliáš ji jemně vzal za předloktí a vycouval s ní ke dveřím.

„Podívej se na to z tohohle úhlu.“ Trochu se předklonil a udělal z palců a ukazováčků rámeček, jako by chtěl fotit. „Když si odmyslíš přehoz a budeš se soustředit jen na tvar těla, co uvidíš? Přímo odsud od dveří vidím pavouka. Hlavu má vtlačenou pod krk tak, že jsou vidět vyhrbený záda, kolena i lokty má nad tělem.“

Andrea si znovu vybavila ten vyděšený pohled. Otevřená ústa zaplněná zaschlou krví, která vytvořila malé jezírko. Modrofialovou kůži kolem krku a temně rudé praskliny v místech, kde pokožka nevydržela torzi a popraskala jak suchá houba.

„Možná jsem blázen, ale mně to přijde jako pavouk. Je mi z toho šoufl, ale pořád to vidím.“

„Proč by…“

„Já neříkám, že to tak je, jen to tak vypadá. Napadá tě něco jinýho?“ zeptal se policista. „Protože nějakej důvod, proč je v týhle pozici, být musí. Možná se ten psychopat bojí pavouků. Nebo je miluje.“

Ve dveřích se objevil jeden z techniků. Mladý blonďák ostříhaný na ježka, s modrými kontaktními čočkami. Škrábal se na neoholené tváři.

Něco potichu řekl a Andrea musela udělat krok vpřed, aby ho slyšela.

„Co jste to říkal?“

„Tohle není všechno,“ pronesl s pobledlou tváří.

Přemysl Eliáš si promnul unavené oči. „Doneste mi někdo kafe. Když už jsem bez zákusku a bez cukru, doneste mi někdo, prokristapána, aspoň hrnek tekutýho kofeinu, tři cukry, žádný mlíko. Jinak se tu zabalím do prostěradel a usnu. Co tam ještě máte?“

Technik pokrčil rameny. „Tohle byste asi měli vidět sami. A zhluboka se nadechněte.“

kapitola 5

První sklenka chutná jako slunce, pod kterým hrozny dozrávají.

Druhá jako duše, která hrozny sklízí.

Atřetí jako láska, která je zpracovává.

Nějak tak to napsal Vančura.

Nebo to byl Páral?

Alexandr Kraus se přes sklenici díval po místnosti. Líbilo se mu, jak všichni vypadají deformovaně. Hlavy jako fazole, oči jako mimozemšťani. Držel vruce jen stopku audělal plynulý půlkruh. Za všemi lidmi zůstávala duhová mlha. Vypadala jako aura, kterou si každý táhne ssebou.

Vykoukl zpoza skleničky, zaostřil na mladíka před sebou apak se zase vrátil do úkrytu. Kolik mu může být? Dvanáct? Vypadá, že ještě sosá mlíko brčkem. Co ten může vědět ovíně? Že se dělá zbobulek achutná dobře skolou. Aže se uněj dobře balí spolužačky.

Na rameni se mu objevila ruka. Patřila Štefanu Berkovcovi, šéfredaktorovi Liberálu, jednoho z„nejbombastičtějších, nejobjektivnějších anejčtenějších“ deníků na Karlovarsku. Štefan byl – ikdyž mnohdy to nebylo poznat – Sašovým šéfem atakřka literárním mentorem poté, co se Saša vykašlal na policejní práci adal se na novinařinu. Ahlavně po tom, co Saša vydal svou první (anejspíš jedinou) knihu. Koridor podsvětí, mix příspěvků na blogu sněkolika novými případy apohledy na ně, se prodával dobře, možná že dokonce nad očekávání, ale Saša poslední dobou psaní svého krimi sloupku vnovinách flákal atáhlo ho to úplně jinam.

„Víš,“ pronesl Berkovec polohlasně, „že tohle je jen degustace? Přijde mi, že ses sem přijel regulérně ožrat.“

Saša zavrtěl hlavou. „Nikoli, drahý příteli, přivedl jsem tě sem, abych ti názorně ukázal, že člověk může být živ nejen zwhisky.“

Šéfredaktor si přisunul svou skleničku blíž. „Ušetři mě těch keců. Připadám si tady…,“ opatrně se rozhlédl, jestli ho někdo neposlouchá, ale celé osazenstvo sklípku hltalo očima muže, který před nimi držel nějaký diagram, „připadám si tu jako zasranej čmelák. Ucucávám ze skleničky apřevaluju na jazyku astrčil bych ruku až po loket do prdele krávy za trochu něčeho ostřejšího.“

Potil se ana jeho hubeném těle plandala modrá košile. Ve sklípku byl příjemný chládek, Berkovec měl postavu sedmdesátiletého vyžilého narkomana, ale stejně se potil na několika místech najednou.

Otočil se na Sašu. „Ty ta vína rozeznáš? Vždyť to chutná všechno stejně.“

Saša se usmál. „To říká někdo, kdo má vkanceláři ve skříni pětadvacet láhví skotské whisky – avšechny vypadají jako tekutý karamel.“

„Jo. Aze všech je stejná kocovina. Zato prášky, který na ni beru, chutnají pokaždý jinak.“

Za nimi se otevřely dveře toalety. Žena, která vycházela, si utírala dlaně do tenkých kalhot. Měla sotva metr šedesát, blonďaté vlasy vdrdolu ana nose skoro neviditelné úzké brýle.

Muž držící graf napřímil ruku aukázal někam za ni.

„Nemusíte si smáčet tak krásné drahé kalhoty, dámo. Za vámi je sušák.“

Kamila Greifová nesměle přikývla. „Děkuju.“

„Tak abych to vám atěm, kteří se víc věnují sobě navzájem,“ podíval se na Sašu se Štefanem, „než mému výkladu, zopakoval. Velká azásadní NE aNIKDY aPROBŮH, VY MĚ ZABÍJÍTE.“

Zasmál se a– jak Saša vypozoroval – jeho baňatý ažilkami avinnými stezkami protkaný nos drnčivě zachrochtal.

„To vám bude vtloukat do hlavy každý milovník vinného moku. Pijte vždycky ze sklenice, která je nahoře užší. Déle se vní udrží buket. Nikdy nepijte před přivoněním. Nosem dokážete, když ho budete náležitě trénovat, odhalit několik tisíc aspektů vína. Když budete jen pít, budete jako sportovní amatéři. Když se naučíte používat nos jako nástroj, stanou se zvás odborníci.“

Ten tvůj rypák, pomyslel si Saša, ten hraje nejvyšší ligu amá před všemi kilometrový náskok.

Trochu uhnul, se sklenkou vruce vytlačil Štefana doleva audělal Kamile místo.

Tuhle holku si zamiloval (vrámci profesionality aslušného člověčenství) na první dobrou. Sjejím současným partnerem Luďkem Žitným (Nikdy nepátral po tom, co na něm Kamila vidí – malý, ramenatý, potetovaný, vzteklý adobrý polda… dobrá, to poslední byla polehčující okolnost. Ale – bože! – dokázal být takový pitomec.) si už párkrát zatančil rodeo anikdy to nedopadlo vyloženě dobře. Saša to bral tak, že se znali, respektovali se, využívali, ale nikdy nemohli být opravdovými kamarády.

Andrea Kamilu před časem použila na jeden případ, přitáhla si ji zdopravního, dala jí důvěru amladá policistka se jí odvděčila překvapivě precizně odvedenou prací. Využila dvouměsíční stáž na kriminálce, dřela, byla vnímavá anasávala informace jako houba. Každému bylo šumafuk, že nemá vysokou školu… Kolik kriminalistů ji ze začátku má? Byla chytrá (jako její partner), cílevědomá (jako její partner), pro mužské oko přitažlivá (na rozdíl od jejího partnera) abarbarsky společenská, což znamenalo, že šla kdykoli kamkoli avypila skýmkoli cokoli. Saša nikdy nepochopil, jak může být někdo tak nesmělý auťápnutý iběhem chlastání, ale možná byla Kamila mimozemšťan. To by hodně vysvětlovalo. Tvrdil Luďkovi, který se při každé podobné výpravě za kulturními zážitky šklebil, jako by spolknul citron, že mu jeho přítelkyni vzdělá, společensky uhněte avrátí mu hotový výtvor. Poděkovat může později.

Kamila se kněmu naklonila aucucla mu ze skleničky.

„Zcizího chutná nejlíp,“ špitla. „Přišla jsem oněco?“

„Ozákladní prožitek milovníků hroznů,“ odpověděl místo Saši chlápek snosem jak lilek, „když si přičichnete…,“ udělal to, frňákem obkroužil sklenici apak ho vrátil do vodorovné polohy, „ucítíte vanilku, muškát…,“ přivřel blaženě oči, „av tomhle případě ináznaky zralého afrického manga.“

Saša nasál vůni ze zbytku, který mu Kamila ve sklenici nechala.

Ochutnal, poválel apolknul.

„Broskev.“

Viděl, že se kněmu otočila většina návštěvníků, Štefan polohlasem poprosil, ať ho Saša neztrapňuje, adegustátor pootevřel ústa ahned je zaklapnul.

„Prosím?“ zeptal se nejistě. Apravděpodobně proto, aby jeho nejistota byla kompletní, dodal: „Co jste říkal?“

Saša si představil svůj vinný sklep, který vpolicejních dobách, tedy včasech, kdy lítal po ulicích averboval pro dobré účely práskače, zčásti přebudoval na kriminálnickou kartotéku. Po paměti seběhl schůdky, napravo rozsvítil analevo obešel atrapu soudku, na němž mu Andrea vzačátcích jejich vztahu předvedla, jak může být sexuální život pestrý. Prošel kolem písmen A, B, C, udéčka zahnul doprava adošel až nakonec, kde někde uprostřed bylo R. Rýdl, padělatel bankovek, Reichl, drobný amizerný zloděj, Romanov, chlápek, co strčil manželce hlavu pod zahradní sekačku proto, že mu udělala kvečeři salát sčernými olivami místo zelených.

Aněkde mezi těmihle složkami byl vlašský ryzlink zPodsedleckého vinařství. Ovoněný vanilkou, muškátem abroskví.

„Není to mango,“ vysvětlil Saša slušně. Nebo se mu alespoň zdálo, že je slušné někomu dát vědět, když udělá chybu. Ti nebozí lidé okolo si zaplatili pravdu. Avíno apravda vítězí nad dalším alkoholem. Alží. Nejspíš.

Degustátor se rozhlédl po ostatních. „Ale to víte, že tam je. Ajestli jste dobře poslouchali, tak jsem říkal, že je to africké mango, které –“

Opět Andrea.