Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

RTY S PŘÍCHUTÍ VÍNA

Aleš Novotný

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401

jako svou 8566. publikaci

Ilustrace obálky Petra Trčková

Odpovědný redaktor Jakub Laxar

Jazyková úprava Kateřina Cinková

Korektura Alena Urbánková

Grafická úprava a sazba Typotext

První vydání, Praha 2023

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

© Grada Publishing, a. s., 2023

Text © Aleš Novotný, 2023

Ilustrace obálky © Petra Trčková, 2023

ISBN 978-80-247-4936-5 (ePub)

ISBN 978-80-247-4935-8 (pdf)

ISBN 978-80-271-5178-3 (print)

Věnováno

mé tetě Magdě za to,

že mi pootevřela dvířka

do světa příběhů

ČÁST PRVNÍ

Vinice a mrzout

KAPITOLA 1

To ráno jsem vstala nezvykle brzo. Co začaly prázdniny, budík na mobilu vždycky jen zamáčknu a přeřídím na později… a nakonec nevylezu z postele ani na druhý pokus. Místo toho jen nečinně ležím a očima bezcílně bloudím po světlých skvrnách na závěsech, které tam vytváří dopolední paprsky slunce deroucí se do mého pokoje – jako bych se pokoušela dešifrovat nějakou složitou hádanku. A pak, když už není zbytí, se vypotácím z pelechu, navleču na sebe oblečení a snažím se nějak zkrotit neposedné prameny svých hustých hnědých vlasů.

Jenomže dneska mi začala ta strašlivá brigáda.

Byla sotva polovina července. Škola mi skončila předminulý týden a jenom necelý měsíc zpátky jsem přešlapovala po pokoji sem a tam s učebnicemi v ruce, přeříkávala si všechny ty definice, co mi mnohdy lautr nedávaly smysl, šprtala se až do noci a polykala hektolitry kafe, abych zvládla všechny závěrečné testy, protože jsem samozřejmě zase všechno nechala na poslední chvíli, ačkoli jsem si svatosvatě odpřisáhla, že už se to nestane. A když jsem si pak říkala super, konečně prázdniny plné lelkování u vody, zatrhla mi tipec moje máma, která pracuje v místním vinařství jako ředitelka skladu. Na její obranu – sama jsem ji v květnu požádala, jestli by za mě neztratila slovíčko u šéfa ohledně letní brigády, ale mylně jsem se domnívala, že vypomůžu s administrativou, nebo v horším případě že budu v klimatizovaném skladu lepit medaile na láhve. Ale ukázalo se, že všechny tyhle posty jsou dávno obsazené. Většinou protekčně. Majitel se nicméně zmínil, že by naléhavě potřeboval brigádníky do vinic na zastrkování, a máma, aniž by se mě na to předem zeptala, mu oznámila, že s tím určitě nebudu mít žádný problém. A když mi to v kuchyni oznamovala, ještě se u toho tvářila, jako by mi snad dohodila brigádu v Bílém domě.

„Eli, vyděláš si peníze, a navíc se opálíš,“ drmolila, když jsem spustila lavinu protestů. „Nic jiného volné není. A aspoň nemusíš nikam dojíždět.“

To sice ne, ale i tak budu muset vstávat dřív než kohout naší sousedky, abych stihla dorazit před šestou k šatnám a ohlásit se paní Blechové, mimochodem sériové drbně, jež má na starosti brigádníky.

Hádala jsem se s ní do zblbnutí, tahala jsem z rukávů všelijaké výmluvy, vyrukovala jsem dokonce s tím, že mám nejspíš namožené zápěstí – lež, která ze mě vypadla dřív, než jsem stačila vymyslet, jak se mi to vlastně mělo stát – ale máma neustoupila. A táta ji nakonec podpořil, takže jsem neměla na vybranou. V těch pár dnech před nástupem do otročiny jsem akorát stihla párkrát zajet s kámoškou k vodě.

No, a najednou jsem stála před zrcadlem, s kruhy pod očima, rozcuchanými vlasy a výrazem totálního znechucení, a čistila si zuby. Našim začínala práce až v osm, takže v době, kdy oba ještě poklidně chrněli v posteli, jsem si to já, budoucí studentka žurnalistiky (jen co, jak plně doufám, příští rok dodělám gympl a zdárně složím přijímačky), razila cestou přímo do pekla. Doslova, protože už touhle dobou slunce pražilo jako pominuté a já měla pocit, že do oběda se nejspíš rozteču. Můj o rok mladší bratr Lukáš měl jako každý rok vypomáhat tátovi v jeho pneuservisu, což bych okamžitě brala, ale podle mého otce je to spíš chlapská práce. K čertu s tím! Lukáš tam akorát postává, podává tátovi nářadí a mezitím se vypisuje na mobilu se svými kámoši. To by zvládl každý, kdo má ruce.

Sotva jsem v tenkém tričku, krátkých kraťasech a starých botaskách, které jsem si kdysi koupila za účelem běhání (k čemuž jsem se doposud nedokopala), vyšla z domu a zdolala pár kroků, cítila jsem, jak se potím v podpaží i na zádech, o něž se mi otíral batoh se svačinou a dvěma litry vody.

Vylovila jsem z kapsy mobil a zkontrolovala čas. Jistojistě už stepuje před domovními dveřmi a netrpělivě vyhlíží můj příchod.

Jak jinak!

Moje kámoška Andrea, metr padesát sedm vysoká trpaslice, seděla na schodech před domem a s někým si vypisovala. Nejspíš se svým klukem Zdenkem, který měl brigádu v trafice a taky z toho nebyl zrovna dvakrát odvázaný.

„Čau,“ broukla jsem otráveně.

„No nazdar,“ ucedila ještě znechuceněji než já. Vzhlédla od displeje. Stejně jako u mě, nešly přehlédnout její kruhy pod očima. Rty měla stisknuté do naštvané přímky a tvářila se, jako by mi nejradši vrazila kudlu do zad.

Původně jsem měla nastoupit sama, ale jakmile jsem se před její mámou, která byla případ sám pro sebe, zmínila o brigádě ve vinohradě, nechala ji přes moji mamku naverbovat taky. Áďa mě od té doby neustále propaluje zlostným pohledem, jak kdybych tuhle kravinu vymyslela já.

„Vyspinkaná, princezno?“ rýpla jsem si.

„Dorůžova,“ řekla mrzutě a zakabonila se ještě víc. Své tmavé lokny si zkrotila do drdolu, takže vyniklo její hladké klenuté čelo.

Ranní vstávání nenávidí stejně jako já, jedna z věcí, co nás spojují. Před několika dny přirovnala představu brigády ve vinohradě k zákopům první světové války.

S Áďou jsme nejlepší kamarádky od školky. Moc si nepamatuju, jak jsme se daly dohromady, ale neumím si představit, že bych ji neměla po svém boku. Vždycky jsme tu pro sebe, jedna druhé oporou. Navzájem si svěřujeme svá tajemství, sedíme spolu v lavici, opisujeme od sebe a tak nějak spolu trávíme většinu volného času. Andrea přitom odjakživa dokázala perfektně oscilovat mezi rolí nejlepší kámošky a otravné osiny v zadku.

„Hele, dívala jsem se, že v některých státech je přípustná asistovaná sebevražda, tak přemýšlím o asimilaci,“ prohlásila, když jsme vykročily polní cestou k vinařství, jež sídlilo kousek za vesnicí.

„No to určitě. A já tam pak zkysnu sama.“

„Jak vůbec mohlo tvoji máti napadnout, že bychom stály o pocení se ve vinohradě?“ divila se a mobil, který doposud svírala v prstech, konečně zastrčila do kapsy. „Kdybych se chtěla potit, lehnu si na zahradu. Zdenda má v trafice aspoň klimošku, kdežto ze mě lije už teď. Slunko blbý.“

„Dělat ve vinohradě má jednu výhodu. Když prší, jde se dom,“ sdělila jsem jí a otřela si zpocené čelo.

„No, a kde je teda ten déšť, chytrolínko?“ utrousila naštvaně a nakopla kámen. „Tyhle prázky jsem si představovala úplně jinak, jako.“

„Nejseš sama,“ řekla jsem a v dálce už jsem viděla sklad, kde byla, mimo jiné, šatna pro vinohradníky a kam jsme se měly dostavit. Kupodivu tam už pár holek a kluků v našem věku postávalo. Chudáci, taky nejspíš mají zlovolné rodiče, co je ještě před svítáním vyhnali z postele, aby se tu dřeli do úmoru jako otroci. Pár jich muselo být z jiných obcí, protože jsem je jaktěživa neviděla, ale našlo se tu i několik známých tváří.

Proboha to ne!

Nejdřív jsem si myslela, že mě jen klame zrak, nebo že z nedostatku spánku blouzním, ale bohužel nic takového. O zeď se tam opíral Tomáš Pospíšil, můj bývalý. Ty jeho rozcuchané světlé vlasy a postoj frajírka bych poznala na kilometry daleko. Co jsem komu zase udělala? Pochází přece z bohaté rodiny, jeho rodiče vlastní několik restaurací a rozvážejí obědy po celé jižní Moravě, a nedávno navíc dali svoje bohatství na odiv tím, že si postavili malou vilku na druhé straně vesnice. Tak co tu sakra dělá?

Že by nakonec ekonomická krize dopadla i na jejich podnikání a oni zmrazili svému milovanému kloučkovi účet? Když jsme spolu chodili, rozmařile rozhazoval, jako by se nechumelilo: tasil tisícovky, jako by jeho peněženka byla bezedná, při každé příležitosti se chlubil, kolik jeho rodiče vydělávají, a v jednom kuse civěl do mobilu a objednával si jednu drahou krávovinu za druhou. Musím ale uznat, že nebyl lakomý, nešetřil na dárcích, jimiž mě zahrnoval. K sedmnáctinám mi koupil řetízek ze čtrnáctikarátového zlata, k svátku puget stolistých růží, který jsem sotva unesla, a jako vánoční dárek jsem dostala týden na Kanárských ostrovech s ním a jeho rodiči letos v březnu. Táta mě tehdy málem nepustil, Tomáš se mu nikdy nezamlouval (častoval ho přezdívkami frajírek nebo snob), ale to žádný kluk, co o mě kdy usiloval nebo se u nás ukázal, byť jen na společné učení. Navíc se otci ani zbla nelíbila představa, že zmeškám školu. Nakonec jsem ho přesvědčila, ale dalo mi to setsakramentskou práci.

S Tomášem jsme se rozešli před dvěma měsíci a důvodem nebylo jeho vychloubání, to jsem byla schopna jakž takž přijmout, ale jeho neskutečná žárlivost a majetnickost, kdykoli jsem se dala do řeči s jiným klukem. Tady hranice mé tolerance končily.

Drcnula jsem do Ádi, která, znovu plně ponořená do konverzace se Zdenkem, vzhlédla a vytřeštila oči, zjevně taky překvapená jeho přítomností. Člověk by řekl, že se teď Tomáš bude opalovat na pláži někde na Ibize. Svět je někdy fakt krutý.

Tvářil se poněkud zachmuřeně, a když si mě všiml, jenom mi lehce kývl na pozdrav. Andreu okázale ignoroval, ti dva se nikdy moc nemuseli. Většinou, když jsem na něj poslední týdny narazila na školní chodbě, byl obklopený hordou svých kámošů, chechtal se na celé kolo, jako by ho náš rozchod vůbec nerozhodil, a naslouchal s úšklebkem tomu, jak mu Radovan Dlouhý vyprávěl, kterou holku o víkendu klátil. Tehdy jsem jenom protočila panenky a děkovala bohu, že jsem náš vztah utnula. I když nebudu zapírat, občas mě přepadl pocit samoty. Věděla jsem, že moje rozhodnutí bylo správné, ale stejně mi čas od času chyběl.

„Vy všichni jste tady na tu brigádu?“ přistoupila k nám paní Blechová, žena středního věku s krátkými, narezavo obarvenými vlasy. Lehce se hrbila, určitě v důsledku dlouholeté dřiny na vinicích, a tvářila se mírně nakrknutě. „Máte nůžky a rukavice?“

Většina z nás, včetně mě a Andrey, zavrtěla hlavou.

„Tak kdo nemá, za mnou,“ vyzvala nás nevrle a my ji následovali jako stádo oveček.

Z jedné prastaré dřevěné skříňky, podobné těm, co je máme ve škole, vytáhla igelitový sáček, z něj lovila tenké černé rukavice a podávala nám je. Pak nám z jiné krabice strkala do rukou vinařské nůžky na zastřihávání přerostlé révy a čištění kmínků od nežádoucích úponků, jak mi už doma podrobně vysvětlovala máma.

„Hlavně je neztraťte,“ poučovala nás paní Blechová rázným hlasem. „Až budete na konci prázdnin odcházet, zase mi je vrátíte. A každý den je umývejte.“

Rozkaz, pomyslela jsem si v duchu.

Těsně před šestou nás zavedla k řádkům a začala nám vysvětlovat, co bude naším úkolem. Měli jsme zastrčit vypadané liány vinné révy do tří drátů a vršek zastřihnout, aby nepřepadával.

„Hlavně to neojebávejte. Nejdřív si to zkraťte, když je to moc dlouhý, a zastrčte to za všechny tři dráty, jasný? Loni to dělali tak, že vynechávali první nebo druhej drát a strkali to až za ten třetí, a když pak projížděla ožínačka, všechno to povypadalo. Takže do všech třech a kontrolovat spodky. Když uvidíte, že tu něco vyrůstá, zkrátit. A zastřihněte to celý, ať nic netrčí, aby byl kmínek čistej. Je někomu něco nejasnýho?“

Všichni mlčeli, ale nevím, jestli proto, že všemu rozuměli, nebo že jim přišlo blbý se ozvat. V podstatě to byla práce pro cvičené opice, ale podle výrazu a tónu hlasu paní Blechové se zjevně našli i tací jedinci, jimž by cvičená opice mohla konkurovat.

„Fajn. Já jdu s ostatníma o vinohrad vedle, ale občas sem zajdu, jestli to děláte pořádně.“

Než odešla, ještě nás rozdělila do dvojic, protože každý řádek se musí zastrčit z obou stran, takže vždycky budeme dělat s parťákem. Áďu přiřadila k jednomu vysokému klukovi s tmavými kudrnatými vlasy, co se tvářil přívětivě a zeptal se jí, kterou chce stranu.

Já skončila taky s dlouhánem, jehož atletické, opálené tělo mě převyšovalo tak o dvacet cenťáků. Měl kštici světle hnědých, skoro až blonďatých vlasů ostříhaných nakrátko a modré oči, které mě zpražily rychlým nicneříkajícím pohledem. Nikdy předtím jsem ho neviděla a nebudu zapírat, vypadal dost dobře, a možná kdyby se aspoň trošičku pousmál nebo mě pozdravil, nezdráhala bych se s ním flirtovat. Jenže on si akorát nasadil na hlavu baseballku kšiltem dozadu, do uší si vrazil bezdrátová sluchátka, a aniž by mi ukázal, kterou stranu řádku si bere, prostě si stoupl k prvnímu sloupku a začal makat.

Pokrčila jsem rameny, povzdechla si, popadla nůžky a začala pracovat. A v duchu jsem proklínala mámu a celý tenhle vinohrad.

KAPITOLA 2

Když slunko vystoupilo vysoko na oblohu, ohřál se vzduch natolik, že jsem se potila snad už úplně všude. Tohle byl fakt extrém! Máma včera večer mlela něco ovysokých teplotách akrému na opalování, ale jak ve mně pořád kypěl vztek, poslouchala jsem ji jen napůl. Aráno jsem si ho samozřejmě zapomněla spakovat.

Boha jeho!

Každý řádek nám zabral skoro dvě hodiny apokaždé, když se dodělal, jsme měli nárok na desetiminutovou pauzu, během níž jsem se snažila doplnit tekutiny aotřít si potem zbrocené čelo. Zhruba vdeset hodin, když jsme dokončili řádek číslo dvě, jsme se rozvalili na malém palouku stíněném několika vysokými stromy. Můj nemluvný parťák, který nebral na vědomí nikoho znás, si opřestávce sundal bílé tílko, jež mu obepínalo svalnaté tělo, amně neušlo, jak si ho některé holky se zájmem prohlížejí. Nebudu zapírat, ijá po něm párkrát hodila očkem. Zatímco se někteří shlukli do skupinek, nemluvka od nás ostatních poodstoupil, usadil se do stínu pod vysoký dub aani nedutal. Pot mu stékal po tváři atrupu, ale on se ho neobtěžoval setřít.

„Připomeň mi, že mám obě naše matky zabít,“ zabručela Andrea po tom, co súlevou naráz zhltla několik doušků vody.

„Budeš muset do fronty,“ opáčila jsem anásledovala jejího příkladu.

„Hej, pořád čumím na mobil, abych zjistila, kolik je, ale ten čas snad stávkuje.“ Automatickým pohybem si zasunula za ucho neposedný pramen vlasů, který se jí uvolnil zdrdolu. „Kdo tvrdí, že vpráci čas letí, pěkně kecá. Táhne se to jak sopel. AZdenek mi ještě pošle fotku, jak sedí za stolkem vklimatizovaný trafice ačte si motorkářskej časopis.“

„To vypadá na rozchod.“

„Spíš na kastraci.“

„Ahoj,“ zalétl knám známý hlas.

Přicházeli knám dva kluci. Můj dobrý kamarád aspolužák ze třídy Denis aorok mladší Martin. Denis svého kluka lehce převyšoval, měl širší ramena, krátce střižené světlé vlasy apomněnkově modré oči. Martinova kštice byla naproti tomu černá jako úhel aza kulatými brýlemi à la Harry Potter mu jiskřily světlounce hnědé duhovky.

„Čaute, kluci. Co vy tu?“

Denis si hřbetem dlaně otřel zpocené čelo. „Zaspali jsme. Měli jsme přijít normálně na šestou jako ostatní, ale to by někdo nesměl zapomenout nastavit budík.“ Střelil pohledem po Martinovi.

„Já? Tys říkal, že ho nastavíš.“

„Neříkal.“

„To je fuk.“ Martin mávl ledabyle rukou. „Ta ženská, co nás má na starosti, dost zuřila, když jsme jí řekli, že jsme zaspali. Prej ať se to už neopakuje. Nahání mi trochu hrůzu.“

„Brouku, tobě nahání hrůzu imalej pavouk za postelí,“ popichoval ho Denis ašťouchl do něj loktem.

„Malej?“ téměř vyjekl Martin aposunul si brýle ke kořenu nosu. „Podle mě někomu tehdá utekla zterárka přerostlá tarantule.“

„Ajak vám to jde?“ vyzvídal Denis.

Áďa nasadila kyselý výraz. „Úžasně. Je to strašně fajn, už vím, co chci dělat po střední,“ prohlásila ironicky. „Vůbec tu celou dobu nepřemýšlím, jak se předstírá epileptickej záchvat.“

„Copak? Už nemůžeš?“ dobírala jsem si ji, ale sama jsem byla naprosto uřícená apři představě, že nás čeká ještě pět úmorných hodin, se mi zatočila hlava.

„Aty snad jo? Já jsem mrtvá. Totálně. Jestli zastrčím ještě jeden rývek, tak mi upadne ruka. Ato mi strýc říkal, že práce ve vinohradě je prča,“ svěřila se nám, když si zbáglu vytahovala oříškovou tyčinku. „Už vím, že to byla ironie.“

„Já zas přemýšlím, jak mámě podstrčit kyanid, aby nepojala podezření,“ řekla jsem.

„Jestli ti nějakej zbude, hlásím se oněj, Eli, budu potřebovat pár kapek pro taťku,“ odvětil Denis. „Byl jsem tu loni adoufal jsem, že naposled.“

„Taky máte pocit, že ta ženská, ta Blechová, co nás zaučovala, nebyla úplně nadšená, že tu má brigádníky?“ nadnesla Áďa.

Denis přikývl. „Jo, loni to spousta těch brigádníků právě ojebávala tak, že to po nich pak museli zaměstnanci opravovat, anejspíš asi nechce, aby se to letos opakovalo.“

„Mně to přijde celkem jednoduchý,“ ozvala jsem se. „Akorát namáhavý.“

„Musím na záchod, někdo mi to totiž doma nedovolil,“ prohodil Denis, poodešel ke vzdálenějšímu stromu, rozepnul si poklopec azačal močit.

„Jo, protože tam vždycky trčí celou věčnost ajá nechtěl přijít ještě pozdějc, než bylo nutný,“ prozradil nám pološeptem Martin. „Nakrucuje se před zrcadlem anahazuje si tu svou patku.“

Nebylo neobvyklé, že jeden znich přespával utohodruhého. Věděla jsem, že jejich rodičům to vrásky na čele nedělá. Oba se vyoutovali už před necelým rokem. Tehdy to žádné pozdvižení nevyvolalo. Ina tak malé vesnici, jako byla ta naše, nad tím většina lidí jen ledabyle mávla rukou nebo nasadila lehce udivenou grimasu. Jakmile spolu ale kluci začali od Vánoc chodit atak nějak otevřeně dávat najevo svůj vztah, rázem byl oheň na střeše. Když se ve škole drželi za ruce, pár blbečků si neodpustilo debilní narážky, které se snažili zabalit do rádoby vtipných hlášek; když se krátce políbili vmístním klubu, nějaký kretén po nich chrstnul colu vplechovce; akdyž spolu onehdá tancovali na akci venku utáboráku, jeden opilý debil do nich úmyslně vrazil.

Přestože je někteří nepřijímali, kluky to za žádnou cenu neodradilo ani nezastrašilo. Teda minimálně Denise, po němž urážky stékaly jako kapky deště. Martin, co jsem vypozorovala, zvládal ty hnusné útoky hůř. Aco se mi Denis svěřil, sem tam se kvůli tomu hádali. Jednou, dva dny po mém rozchodu sTomášem, jsem jim vmírně podnapilém stavu po třech panácích tequilly řekla, že jsou moji hrdinové, načež jsem je dlouze apevně objala. Doufala jsem, že tím Martinovi dodám odvahu, aby kašlal na to, co si myslí ostatní. Láska nedělá rozdíly. Tečka.

„Netušíš náhodou, jestli je ten kluk odtud?“ zeptala jsem se Martina, který díky své mamce pošťačce věděl okaždém úplně všechno, apokud možno nenápadně jsem ukázala na svého parťáka, jenž právě zledvinky vylovil sluneční brýle anasadil si je.

„Jo, je odtud. Nastěhoval se státou minulý týden, ale už nevím jméno. Bydlí vtý nový ulici,“ informoval mě kamarád vědoucně.

„Co? Zase šíříš nepodložený drby?“ udeřil na něj Denis, když se knám připojil.

„Ne,“ odsekl podrážděně Martin. „Eli se jenom ptala na toho kluka, co se přistěhoval.“

„Jo,“ pokývala jsem hlavou. „Jsem sním na řádku, ale nikdy předtím jsem ho neviděla. Myslela jsem si, že není odtud.“

„Ale vypadá sakra dobře,“ poznamenala Áďa. „Ten musí trávit vposilovně každej druhej den.“

„Jo, vypadá moc dobře,“ přitakal Martin, čímž si vysloužil lehký úder do ramene.

„Hej, stojím přímo vedle tebe,“ zavrčel Denis. „Ajestli sis nevšiml, taky už začínám vypadat dobře.“

Nato zatnul paži, aby vynikl jeho rýsující se biceps.

„Prosím tě, když jsme ho míjeli předevčírem na ulici, kdo mu očumoval zadek?“ odvětil Martin aprohrábl si krátkou ofinu, která se mu potem přilepila kčelu. „Bože, to je vedro.“

„Neočumoval,“ bránil se Denis. „Jen se mi líbily jeho kraťasy, vtom je sakra rozdíl.“

„Jasně, Deny, určitě to byly ty kraťasy,“ pronesl Martin uštěpačně aušklíbl se.

„Seš trubka.“

„Hej, tak pokračujeme,“ zahalekala jedna postarší holka, kterou zjevně zvolili naší vedoucí, anastoupila na řádek.

Počkala jsem, kam si vleze můj nemluvný parťák, apak jsem začala stříhat šlahouny zdruhé strany.

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ Vinice a mrzout

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2