Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Michael Bennet

Lepší krev

Z anglického originálu Better the Blood vydaného nakladatelstvím
Simon & Schuster v Londýně roku 2022 přeložila Alena Gentile
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Obálka Robin Brichta
Redakce Lenka Nešporová
Korektury Michal Večeřa
Odpovědná redaktorka Tereza Lebedová

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 8617. publikaci.
První vydání, Praha 2022, 320 stran
Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

Text Copyright © Michael Bennett 2022
Published by arrangement with Simon & Schuster UK Ltd
1st Floor, 222 Gray’s Inn Road, London, WC1X 8HB
A  CBS Company
All rights reserved. No part of this book may be reproduced or transmitted in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopying, recording or by any information storage and retrieval system without permission in writing from the Publisher.
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2022
Translation © Alena Gentile, 2022
Cover photos © Deposit Photos / DavidChrastek, buravtsoff
Illustration © Deposit Photos / vectorguy

ISBN 978-80-271-4921-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-4920-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-3613-1 (print)

Pro Jane, Tīhemu, Māhinu a Matariki. Arohanui.

Kia whakatōmuri te haere whakamua.

Kráčím zpět vstříc budoucnosti s pohledem upřeným na minulost.

Māori whakataukī (maorské přísloví)

1
ŠMOUHA NA STRÁNCE DĚJIN

5. října 1863

Jeho ruce leští rychlými pohyby destičku z postříbřené mědi, dokud nedosáhnou dokonalého zrcadlového lesku. Už je v tom zběhlý. Když mu jde práce dobře od ruky, jako třeba když byl pověřen vytvořením portrétů několika členů bohaté londýnské kupecké rodiny, dokáže takových daguerrotypií udělat za den třicet, možná i víc. Jenže tady, na tomto bohem zapomenutém místě na druhém konci světa, je vše mnohem náročnější. Z pověření královniny armády má navždy zaznamenat koloniální tažení, a tak je znovu a znovu nucen pracovat v terénu, aniž by měl k dispozici stálý ateliér a zatemněnou místnost, ve které by si mohl připravovat materiály.

Je to náročné. Bez přehánění. Ale on si na své profesionalitě zakládá.

Pod rouškou černé látky vloží daguerrotypista dokonale vyleštěnou destičku do senzibilizační skříňky s krystaly jodu a trpělivě vyčkává, až výpary zareagují se stříbrem.

Ostatní přítomní s ním jeho trpělivost nesdílejí.

„Nemůžeme se tu s tím crcat celej den!“ zakřičí na něj velitel oddílu. „Hejbni sebou, chlape!“

Je zřejmé, že má pěkně upito, ale to měl koneckonců už od chvíle, kdy jeho muži před pár hodinami úspěšně zadrželi zajatce. Popravdě řečeno je mnohem snazší vidět ho namol než střízlivého, což všichni v jednotce dobře vědí a svědčí o tom také neustálý nedostatek rumu v jejich večerních přídělech. Kapitánova záliba v alkoholu mu rozhodně mezi jeho muži přátele neudělala, přesto by se ale ani jeden z nich neodvážil si na situaci postěžovat.

Daguerrotypista pod černým plátnem tiše počítá vteřiny, než se chemická reakce dostatečně rozběhne. Dvacet pět bezových květů, dvacet šest bezových květů…

„Co tam pod tím zatraceným hadrem děláš?“ zahuláká netrpělivě kapitán, který se nemůže dočkat, až se bude moct vrátit do svého stanu. Den už se chýlí ke konci a jemu tam zbyla ještě půlka nedopité láhve.

Daguerrotypista si ve tmě pod plátnem povzdechne. Třicet pět bezových květů, třicet šest bezových květů… Bývaly doby, kdy si svůj život plánoval v lepších barvách. Kdysi dokonce snil o studiu na Royal Academy Schools a představoval si život malíře, který by mohl oživit a modernizovat vlámský styl pro obdivovatele britského uměleckého světa. Jenže jako někdo, kdo pocházel z dlouhého pokolení kovářů, měl jen mizivou naději, že by ho Akademie vůbec přijala nebo že by si mohl dovolit mimořádně vysoké školné. Představa, že bude muset pokračovat v rodinné řemeslné tradici podkov a železných bran, byla natolik hrůzná, že se raději rozhodl pro tuto novou uměleckou formu spočívající v otisku světelného spektra na stříbrné desky. Zachování zmrazených obrazů života nikoli v oleji nebo akvarelu, ale v mědi, rtuti a stříbře. Byl to pro něj způsob, jak si něco vydělat, a přitom využít své značné dovednosti ve hře světla dopadajícího na krajinu nebo na lidskou postavu.

Malba to sice není, ale musí se s tím prozatím spokojit. Čtyřicet pět bezových květů.

Vynoří se zpod černého plátna. „Už bylo kurva načase!“ zaburácí kapitán.

Daguerrotypista se přiblíží k vojákům a pečlivě každého z nich přesouvá na jiné místo tak, aby na ně co nejpříznivěji dopadalo ostré novozélandské světlo, které sem proniká skrze větve vysokého stromu, pod nímž stojí. „Je to něco jako moderní alchymie,“ rozplývá se nadšeně, i když si uvědomuje, že pro ty, kteří tuto novou technologii neznají, může být proces vytváření daguerrotypie odzbrojující. „Malý kousek magie. Váš obraz bude zachycen navěky; tento okamžik tu zůstane ještě dlouho poté, co se vaše kosti rozpadnou v prach.“

„Pohněte!“ odsekne kapitán. „Potřebuju se jít vysrat.“

„Takhle umí prohnat střeva jenom rum,“ zašeptá jeden z vojáků opatrně, aby ho kapitán náhodou nezaslechl.

Daguerrotypista se vrátí ke svému přístroji, podrážděný kapitánovou opileckou neúctou k jeho umění. „Tomuhle se říká objektiv,“ vysvětluje a ukazuje na malý výstupek ve středu dřevěné krabičky. „Až sundám krytku, nesmíte se ani pohnout. Zůstaňte dokonale nehybní. Sebemenší pohyb, a zbyde z vás jen šmouha na stránce dějin.“

Bez ohledu na kapitánův zarudlý obličej a rumový odér jeho dechu se ostatní vojáci na celý proces připravují s notnou vážností, leští si knoflíky na uniformách a čistí si vysoké polobotky tak, aby se pořádně leskly.

„Jak by to mělo vypadat?“ zeptá se jeden z nich. „Máme se usmívat?“

„Usmíval se Kristus na Poslední večeři?“ odsekne daguerrotypista.

„Chystali se mu zatlouct do rukou zatraceně velký hřeby,“ prohodí nejmladší voják. „Není divu, že mu nebylo zrovna do smíchu.“

Daguerrotypista si jeho uštěpačné poznámky nevšímá a dál si vede svou. „Vytesal snad Michelangelo na Davidově tváři úsměv blázna? Úsměv dělá z člověka idiota,“ trvá na svém. „Úsměv je pro hlupáky. Neusmívejte se.“

Postaví se k objektivu.

„Připravte se,“ pobídne je. „Klid, prosím. A… nehýbat se!“

Sundá krytku.

Exponovaný obraz se okamžitě odrazí mezi řadou zrcadel uvnitř dřevěné skříňky a světlo nakonec dopadne obráceně na leštěnou stříbrnou destičku. Fotochemická reakce začíná zachycovat okamžik.

Šestičlenná skupinka vojáků – opilý kapitán a jeho pět mužů – je shromážděna pod vysokým stromem pūriri na hřebeni sopečného kužele s výhledem na aucklandský přístav. Jak se reakce vyvíjí, je zřejmé, že daguerrotypista, přestože nenavštěvuje Royal Academy Schools, instinktivně chápe pravidlo třetin. Obraz reflektuje téměř klasický smysl pro proporce.

Pod stromem je šest britských vojáků natočených směrem k objektivu v esteticky lahodícím zakřiveném půlkruhu. Sedmá osoba, zavěšená několik metrů nad jejich hlavami, připoutaná k jedné ze spodních větví velkého stromu dvanáctipramenným britským armádním lanem, které má pevně utažené kolem krku, je vrcholným doplňkem této pečlivě promyšlené kompozice.

Mrtvý muž je zcela nahý. Zajatec byl před popravou vysvlečen a ponížen, což byla odplata za to, že pronásledujícím vojákům unikal až trapně dlouhou dobu. Kromě provazu kolem krku má ruce svázané před trupem a nohy spoutané v kotnících. Muž je Maor a tā moko1 na jeho tváři a těle o něm vypovídá, že se jedná o vysoce postaveného vůdce. Má prošedivělé vlasy, může mu být tak kolem padesátky a spleť vrásek vrytých hluboko v jeho kůži prozrazuje příběh jeho rodové linie, postavení, znalostí, jež si s sebou nese, whakapapa2, který se předává z generace na generaci.

Rangatira, náčelník vysokého postavení.

„Tak jak dlouho máme ještě čekat?“ zabručí kapitán.

„Nemluvte,“ vyštěkne daguerrotypista, „nebo budete jenom šmouhou na stránce dějin!“

Po nezbytných šedesáti vteřinách se krytka vrátí na objektiv.

2
HANA

O sto šedesát let později

Hana má ruce ponořené v zemi. Přesně tak, jak to má ráda. Půda na její zahradě je až směšně úrodná. Auckland je prvním velkým městem postaveným na aktivním sopečném poli od dob Pompejí a po tisíciletích prudkých erupcí jsou zahrady na jeho předměstí úrodné a bujné. Jedinou nevýhodou je, že se v nich může každým dnem bez varování vytvořit nová trhlina a celé čtvrti mohou během několika hodin zmizet pod náporem lávy a popela. Nestalo se to už asi tisíc let, což je pro pesimistu spíš důvod k obavám než ujištění. Nespornou výhodou je ale skutečnost, že si i v centru Aucklandu můžete vypěstovat opravdu cokoli.

Dvorek za domem je pro Hanu oázou, únikem do jednoduššího světa, než v jakém se musí pohybovat každý den. Není to ani tak zahrada jako spíš malý deštný prales. Dračinky, lenovníky, okrasné jezírko bujně porostlé lekníny a potočnicí. Na kraji pozemku roste domorodá palma, vysoká sedmimetrová nīkau, kvůli níž jí sousedi pravidelně zanechávají nenávistné vzkazy. Hana si je vždy přečte, papírek složí a vyhodí do koše. Palma nīkau tu roste už dobrých osmdesát let, možná víc. Mnohem déle než kdokoli jiný, kdo na tomhle předměstí žije. Hana rozhodně nemá v úmyslu ji ořezat nebo pokácet jen proto, že si nějaký čerstvě nastěhovaný účetní nebo architekt – nebo kdo to vlastně je – přeje lepší výhled.

V kapse starých džínů, které nosí na zahradu, jí zabzučí telefon. Nevšímá si ho, místo toho vstane, protáhne se a otře si ruce o nohavice.

Haniny oči jsou tmavě hnědé, odstín mají tak hluboký, že je někdy na světle jen těžko poznat, jestli jsou hnědé, nebo černé. Šmouhy od hlíny, které jí na kalhotách zůstaly, jsou skoro stejně tmavé jako její duhovky. Psí víno se proplétá mezi větvemi rozkvetlého porostu kava kava3. Bude s tím muset něco udělat. Utrhne jeden z listů – ten, který má v sobě spoustu děr. Vzpomene si, jak na vesnici, kde vyrůstala, daleko od Aucklandu, vzal stařešina z jejího kmene skupinu malých dětí do buše a učil je poznávat lesní rostliny. „Housenky dobře vědí, které listy jsou ty nejchutnější,“ vysvětloval jim stařešina v maorštině, te reo4.

Jenže to už je dávno.

Zdá se to jako celá věčnost.

Hana si vloží list prožraný od housenek do pusy. Na jazyku ucítí známou peprnou chuť. Je dobrý. Vážně moc dobrý. Zatímco ho žvýká, sáhne si do kapsy pro telefon. Otevře novou zprávu:

Našla jsi ty dokumenty?

Dívá se na ta slova. Hana, která všechno vyřeší, která se i k těm nejzapeklitějším problémům postaví čelem a bez váhání. Ale na tuhle otázku se jí odpovídat nechce. Zastrčí telefon zpátky do kapsy.

U zadních dveří si vyzuje zablácené boty.

Její domácnost by se dala označit jako čistě funkční. Jednoduchá a minimalistická, pravý opak její zahradní džungle. Ideální místo pro ženu, které se blíží čtyřicítka, žije šťastně sama a cení si prostoru i pořádku. Volný pokoj v patře je zařízený jako ateliér. Je plný světla a je to jediná místnost v domě, ve které je spousta věcí. Srolovaná plátna na podlaze. Krabice s barvami a tužkami.

Na stěnách visí náčrty tužkou. Kresby jsou dokončené. Pečlivě, přesně a zručně. Série obrazů dívky sledující její vývoj od malého dítěte až po dospívající ženu. Na obrázcích, na kterých je dívka ještě malé miminko, je několik skupinových skic – žena, muž, dítě. Na obrázcích, kde je v batolecím věku a starší, už je něco jinak. Dívka je na nich vyobrazena sama nebo se svou matkou.

Ve svém pokoji v přízemí vytáhne Hana zpod postele krabici. Prohrabe se hromadou starých účtů a zespodu vytáhne právní dokumenty.

Žádost o rozvod manželství nebo registrovaného partnerství.

Nějakou dobu drží dokument v ruce. Potom ho opět uloží pod účty za elektřinu a krabici zasune zpátky pod postel.

Hana se během soudního procesu snaží posadit vždy na stejné místo. Poblíž lavice obžalovaných si sedá rodina a přátelé obžalovaného. Pro policistu by to nebylo zrovna nejlepší místo, zvlášť pro zatýkajícího policistu, který má na starosti vyšetřování. Ale je tu jedno mnohem lepší místečko, vzdálené jen pár metrů od lavice obžalovaných, odkud můžete obličej obviněného pozorovat z profilu. Je až překvapivé, kolik se toho dá vyčíst z pozice čelisti, nachýlení hlavy, z toho, zda se dívá přímo, nebo má pohled upřený na podlahu – a zároveň můžete sledovat obhájce a soudce.

„Držím vám ten nejlepší flek, šéfová,“ chlubí se Stan, když se vedle něj Hana posadí. Hana má s čahounským a poněkud neohrabaným detektivem a mladším kolegou vždy dostatek trpělivosti. Stan byl ve svém ročníku jedním z nejlepších, ale na Hanu udělal mnohem větší dojem tím, jak si uvědomoval, že policejní akademie není skutečný svět a známky na kusu papíru nevypovídají vůbec o ničem. Je neobyčejně bystrý, rychle se učí a skutečně ho to baví.

Obviněný ještě nebyl předvolán, ale jeho rodina se už usadila poblíž lavice obžalovaných. Vyčkávají stejně jako Hana a zatím si něco špitají s královským soudním radou, jehož si za směšně přemrštěný honorář najali. Dveře jednací síně se otevřou a dovnitř tiše a uctivě vstoupí početná skupina osob. Mladou ženu jménem Ria doprovázejí její rodiče, muž a žena středního věku, oba Maorové. Společně s nimi ji přišla podpořit asi desítka dalších členů širší rodiny. Hana se na Riu a její rodiče srdečně usměje a oni se usadí na opačné straně soudní síně, naproti rodině obžalovaného. Hana je ráda, že už mají všichni tři – žalobkyně a její matka a otec – to nejhorší za sebou. Oba rodiče si museli při soudním přelíčení vyslechnout výpověď své dcery. Statečná mladá žena odmítla možnost vypovídat prostřednictvím videokamery, rozhodnutá, že obžalovaný musí vidět její tvář, když soudu vypráví, co jí udělal.

Hana její rodiče předem varovala, že to pro ně nebude snadné. A pro Riu to bylo obzvlášť náročné. „Ale věci to pomůže.“ A pomohlo.

Při svědecké výpovědi působila Ria vyrovnaně. Byla z ní cítit síla. Před porotou vypovídala o tom, jak ji profil mladého muže na seznamce zaujal a i z počáteční výměny zpráv měla dobrý pocit. Student posledního ročníku právnické fakulty, reprezentační hráč ragby, ale přitom nepůsobil arogantně ani hulvátsky; dokonce si sám ze sebe utahoval. Sešla se s ním v baru jednoho luxusního hotelu, což se zdálo být na takové setkání bezpečné místo. Téměř okamžitě pochopila, že udělala chybu. Ze vzdušného polibku na tvář, kterým se měli pozdravit, se stal nevítaný skutečný polibek na rty. Posadil se vedle ní tak blízko, že se svým stehnem dotýkal toho jejího. Žádný respekt pro osobní prostor. Sebejistý úsměv na jeho tváři vůbec nepůsobil vřele, spíš tak nějak majetnicky. Mladá žena se porotě svěřila, že jí bylo hned od prvního okamžiku jasné, že má v plánu vyspat se s ní ještě tentýž večer. I přestože jí jeho přítomnost nebyla příjemná a měla pocit, že tu něco nesedí, rozhodla se neporušit jednu ze svých zásad: i kdyby to mezi vámi nezajiskřilo, alespoň jeden drink si s ním ze slušnosti dáš. Otázka etikety. „I chlapi mají city,“ řekla soudu. „To nejmenší, co pro ně můžeš udělat, je dát si s nimi aspoň skleničku. Jen jednu skleničku.“

Jedna sklenička úplně stačila. Krevní testy později prokázaly přítomnost rychle působícího sedativa, které se dostalo do jejího mojita. „Bylo to strašně rychlé a já byla okamžitě úplně mimo,“ vysvětlila. Pokusila se jít na záchod, ale nedokázala se udržet na nohou. Student práv jí pomohl k výtahu a slíbil, že s ní sjede dolů do haly, objedná Uber a odveze ji do nemocnice. Když se za nimi ale dveře výtahu zavřely, nezmáčkl tlačítko přízemí. Naopak, výtah je vyvezl nahoru. Nahoru do pokoje, který si předem za tímto účelem zarezervoval. Než se dveře výtahu znovu otevřely, už nebyla vůbec schopná mluvit. Sotva chodila. Vážil o dobrých třicet kilo víc než ona, svalnatý ragbyový obránce; ani se nezapotil, když ji nesl od výtahu k pokoji. I kdyby ho byla schopná poškrábat nebo uhodit, moc by jí to nepomohlo. Než došli ke dveřím pokoje a on k nim se stejným úsměvem na tváři přiložil přístupovou kartu, nedokázala už ani zvednout ruku, aby se o to pokusila…

Hana sledovala, jak Riina matka a otec během procesu mlčky naslouchají. Zdrženlivě, důstojně. Jediný záblesk toho, co cítili, byl znatelný v pevném sevření, s nímž se navzájem drželi za ruce. Napadlo ji, jak by jí bylo, kdyby se ocitla ve stejné situaci. Kdyby na lavici svědků vypovídala její dcera, kdyby to byla Addison, kdo by vyprávěl v místnosti plné cizích lidí o tom, jak byla omámena, ponížena, znásilněna. Byla by také tak klidná? Tvářila by se stejně důstojně jako ti dva? Dokázala by každé ráno přijít do soudní síně a zdvořile kývnout na pozdrav příbuzným muže, který něco takového spáchal, jak to každý den během procesu dělali Riini rodiče?

To bylo před dvěma měsíci. Porotě trvalo tři čtvrtě hodiny, než vynesla rozsudek o vině. Ria a její whānau5 mají to nejhorší za sebou. Teď už zbývá jen poslední formalita. Obhajoba formálního rozsudku.

V soudní síni nastává rozruch. Různí soudní úředníci se připravují, královský soudní rada zastupující studenta práv zaujme své místo a státní zástupkyně kývne Haně na pozdrav. Haně v kapse zabzučí mobil oznamující příchozí e-mail. Soudce se zatím neobjevil, a tak využije příležitosti, aby si zkontrolovala telefon. Otevře e-mail a všimne si, že je v něm místo adresy odesílatele jen anonymní řada čísel. E-mail neobsahuje žádnou zprávu, jen video v příloze.

Přepne hlasitost telefonu na tichý režim a soubor otevře.

Na displeji se začne přehrávat videozáznam. Je natočený dost neprofesionálně a v noci – vlastně se jedná jen o jeden souvislý záběr na opuštěný bytový dům s nevalnou pověstí, který Hana velmi dobře zná. V posledních letech jej obsadili především bezdomovci a narkomani. Mezi místními se tomu místu ironicky říká Palác. Hana sleduje, jak se obraz pomalu přibližuje a zabírá detail chátrající budovy. Ustálí se na jednom konkrétním bytě, posledním bytě ve druhém patře.

„Všichni povstaňte,“ ozve se náhle soudní tajemník. Hana video zastaví.

Vchází soudce. Obžalovaný je předvolán, usedá na své místo a kvituje podpůrné úsměvy své rodiny. Na okamžik se otočí a podívá se přímo na Hanu. S jeho ledovým pohledem už se jednou setkala. Stejně chladně se na ni díval, když ho přišla do domu jeho rodiny zatknout. Nic příjemného. Jenže Hana je na nepříjemné věci zvyklá, a tímhle mužem se rozhodně zastrašit nenechá.

Student práv se nakonec otočí zpátky k soudci.

Hana znovu pohlédne na podivný, nehybný obraz na videu. Palác. Strčí si telefon do kapsy. Ať už se jedná o cokoli, vyřídí to později.

„Patricku Jonathane Thompsone, porota vás shledala vinným ze sexuálního napadení,“ prohlásí soudce. „Svým činem jste zbabělým a ohavným způsobem zradil tuto mladou ženu a její právo zapojit se beze strachu do běžné společnosti.“

Zatímco soudce promlouvá, Hana pozoruje přítomné v jednací síni a opět si uvědomí, že jsou tu všichni ze stejného těsta. U policie je to jiné. Mezi policisty narazíte na nejrůznější typy lidí – každý se tam dostane z jiného důvodu a z jiného prostředí. Asi jako Hana a Stan, kteří tu teď sedí vedle sebe na lavici. Hana, Maorka, třicátnice, původem z místa vzdáleného asi deset kilometrů od ničeho, která se do velkoměsta přestěhovala, když jí rodné městečko začalo být těsné. Stan, třiadvacetiletý pihovatý blonďák s modrýma očima, pocházející ze středostavovské velkoměstské rodiny. Ale když pozoruje královského soudního radu a soudce, zdá se, že jsou oba stříbrovlasí muži střiženi ze stejného sukna. Oba pocházejí z právnické dynastie, oba pokračují v rodinné tradici a oba vypadají, že chodili nejen na stejnou právnickou fakultu, ale také do stejné mateřské školky.

„Tento soud odsuzuje vaše jednání, pane Thompsone,“ říká soudce, „a to co nejdůrazněji. Nicméně…“

Hana ztuhne. Nicméně? Dokud to neřekl, jednalo se o naprosto očekávanou preambuli. Slovo „nicméně“ však posouvá celou situaci způsobem, který nedokáže pochopit. Jedná se přece o zcela jasný případ znásilnění, kdy pachatel svou oběť omámil silnou drogou, aby ji následně mohl sexuálně zneužít – pro žádné nicméně by tu neměl být prostor.

„Nicméně,“ pokračuje soudce, „před vynesením konečného rozsudku soud přihlédl k tvrzením předloženým vaším právním zástupcem: Přesvědčivě pochvalné hodnocení od profesorů z právnické fakulty. Skutečnost, že je vaše budoucí kariéra velkým příslibem pro právnickou komunitu. Vaše skvělé vyhlídky v roli národního reprezentačního hráče ragby.“

Hana vycítí z jedné strany zmatek rodičů oběti: Kam tím směřuje? Z druhé si všimne sebevědomého úsměvu na tváři studenta práv.

„To si snad dělá prdel,“ procedí Stan mezi zuby.

„Jsem přesvědčen, že by bylo zjevně nespravedlivé uložit vám trest odnětí svobody, který by vás zcela jistě stál právnickou i sportovní kariéru,“ pokračuje soudce. „Soud vás tedy odsuzuje ke dvanácti měsícům domácího vězení s trvalým zákazem uvádění vašeho jména ve všech médiích.“

Hana sleduje, jak studentova rodina jásá. Thompsonův otec sevře svého syna v medvědím objetí. Ale všimne si také něčeho jiného.

Thompsonova matka se na kratičký okamžik podívá směrem k oběti a její rodině; její pohled se střetne s Riiným a Hana zaregistruje nechápavý výraz v očích mladé ženy, její zmatek, odsouzení k dalšímu utrpení a bolesti, které ještě umocní trauma, jímž si dosud prošla. Ještě chvíli se na Riu dívá a v jejích očích se zračí cosi jako omluva. Pak zrak odvrátí a obejme svého syna.

Státní zástupkyně se k Haně připojí před jednací síní.

„Že se mi to jen zdálo?“

Ale bohužel to žádný sen nebyl.

Potom se obě odeberou s Riou a její rodinou do zasedací místnosti v budově soudu, kde se je státní zástupkyně snaží utěšit tím, že se hodlá proti tomuto směšnému rozsudku odvolat a jen tak to nenechá. Matka s otcem jen mlčky sedí, tak jako po celou dobu soudního procesu, kterého se nemohli aktivně účastnit a který tak hluboce zasáhl jejich životy. Riina matka drží svou dceru za ruku a někteří členové jejich rodiny tiše pláčou. Muffiny a káva, které sem Stan přinesl, leží netknuté na stole.

„Je to nespravedlivé. Hrozně nespravedlivé,“ řekne Hana tiše. „Nemůžu tomu uvěřit.“

Členové rodiny se na sebe podívají. Riina matka se na Hanu otočí. „Kdyby to bylo obráceně,“ řekne, „kdyby něco takového udělal maorský muž, a ne nějaký privilegovaný bílý synáček ze zbohatlické rodiny. Kdyby tou obětí byla Pākehā6. Myslíte si, že by ten šmejd šel domů? Nejsem o tom přesvědčená. Moje dcera byla vlastně znásilněna podruhé.“

Hana mlčí. Neexistují slova, která by této rodině pomohla vyrovnat se s nespravedlností, jakou si právě prošli. Riina matka se postaví a příbuzní se kolem ní shromáždí. „Lidé jako my… my to zvládneme.“ Uhladí si svetr.

S důstojným výrazem opět vezme dceru za ruku a odvede ji z místnosti.

Ria se ve dveřích otočí a podívá se na Hanu.

„Říkala jste, že to věci pomůže.“

Hana prochází podzemním parkovištěm, které je hned vedle budovy hlavního soudu, směrem k místu, kde nechali auto, zatímco Stan trpělivě čeká ve frontě na zaplacení parkovacího lístku. Stále ještě nevěřícně přemýšlí o nespravedlivém rozsudku. Parkoviště tvoří betonové stěny, podlahy a sloupy, ozvěna Haniných kroků se odráží od studeného tvrdého povrchu. Při chůzi si uvědomí, že za sebou slyší další kroky. Pak se z prostoru mezi dvěma vozidly vynoří postava.

„Detektive seržantko Westermanová.“

Je to Patrick Thompson. Student práv.

Hana pohledem přehlédne řadu zaparkovaných aut. Pod studeným bílým světlem zářivek zahlédne Stana, na kterého konečně přišla řada a zrovna zasouvá parkovací lístek do automatu. Vůbec netuší, co se právě děje na druhém konci parkoviště.

Otočí se čelem k Thompsonovi. „Co chcete?“

Usměje se. Úsměv, který teď Hana už tak dobře zná, úsměv, který popsala Ria, že měl na tváři, když ji nesl do hotelového pokoje, úsměv, kterého si Hana všimla, když seděl na lavici obžalovaných a poslouchal rozsudek. V ústech ucítí hořkokyselou příchuť.

„Jen jsem si říkal, že byste to měla vědět,“ řekne Thompson. „Užívala si to. Každou chvíli si sakra užívala.“

Hana by se na něj nejraději vrhla, ale neudělá to. „Držte se ode mě dál, pane Thompsone.“ Ze všech sil se soustředí na to, aby pokračovala dál směrem k autu. Ale on ji následuje.

„Viděl jsem vaši dceru. Sleduju ji na Instagramu. Je to zatraceně sexy raperka.“

Při zmínce o Addison se Hana zastaví.

Na druhém konci parkoviště si Stan vezme potvrzený lístek. Hledá v kapse klíče, stále si vůbec neuvědomuje, že se něco děje. Thompson se zastaví vedle betonového sloupku, čelem k Haně. „Možná jí pošlu soukromou zprávu,“ řekne posměšně. „Zdá se, že by mohla být můj typ.“

Hořká pachuť v Haniných ústech už je neúnosná, a než si uvědomí, co dělá, popadne ho za límec košile a prudce ho přitlačí ke sloupu. „Ty hajzle.“ Potom se ale vzpamatuje a pustí ho, i když jen velmi nerada. „Drž se od mé dcery dál, drž se dál ode mě.“

Thompson má na tváři pořád stejný úsměv. „Tak ty jsi mě chtěla poslat do vězení? Chtěla jsi mi podělat život? Tak víš co? Já ti zkurvím ten tvůj.“

Než si Hana uvědomí, co se děje, ozve se rána a Thompsonův obličej se odrazí od sloupu. Z nosu se mu řine krev. Je slyšet zvuk blížících se kroků. Stan se vynoří zpoza řady zaparkovaných aut a před sebou spatří studenta práv s košilí potřísněnou krví.

„Ta ženská se kurva pomátla!“ vyštěkne Thompson na Stana. „Je úplně mimo. Měl byste ji sakra zatknout.“

Neoznačené policejní auto odjíždí z parkoviště. Stan neviděl, co se stalo. Pochopitelně věří všemu, co mu řekla Hana, to bezpochyby. Ale na vlastní oči neviděl nic. Hana dobře ví, že to bude její tvrzení proti Thompsonovu. Přesně tak to chtěl.

Ruka se jí nepřestává třást, když do ní vezme svůj telefon. Na displeji je pořád totéž video, které jí někdo anonymně poslal. Chvíli se dívá na podivný obraz zchátralé noclehárny pro bezdomovce. Palác. Pak video zavře.

Zatímco Stan řídí, Hana se dívá na ubíhající ulice. Přemýšlí o tom, jak asi nejspíš tahle šlamastyka se studentem dopadne.

Ale ani jeden ze scénářů nevypadá dobře.

3
SNĚDÍ AKŘIČÍCÍ

Zletiště vMāngere startuje mezinárodní let. Hukot tryskáče se rozléhá jižním Aucklandem, kde jsou obyvatelé předměstí na obrovská letadla vznášející se knebi již natolik zvyklí, že zvuk ani neregistrují. Jižní část Aucklandu má svůj jedinečný ráz, žije tu směsice ras anáboženství. Jedno ztěch míst, kde nastoupíte do vlaku nebo autobusu auslyšíte pět různých jazyků zpěti různých kontinentů. Nově příchozí uprchlíci znejrůznějších problémových oblastí po celém světě jsou tu vždy vítáni. Rodiny, které se přestěhovaly zostrovů Tonga, Samoa nebo Niue anyní jsou čtvrtou nebo pátou generací Novozélanďanů; přistěhovalci ze subkontinentu iodjinud; apak ještě jeden druh migrantů: obyvatelé Aucklandu, kteří by si rádi pořídili vlastní bydlení akteré sem vyhnal raketový nárůst cen nemovitostí vjiných částech města, atak přicházejí hledat svůj první domov na pestrobarevné aživotem pulzující jižní předměstí.

Dnes večer ale vjedné zulic této čtvrti konkuruje tryskovým motorům úplně jiný zvuk. Hlasitá hudba. Našláplá basová linka. Vzrušené hlasy. Skrečování gramofonů. Jeden hlas přehluší všechny ostatní.

„Mám bojovnou krev / Mluví onás jako omenšině / Říká se, že jsme polovina všeho / Neznáte nás / Jsme víc než obojí!“

Na konci slepé ulice stojí dům svelkým zadním dvorem. Dvůr je jako zmítající se moře tetování apiercingů, jointů apilulek, hořících ohňů arozvěšených šňůrek barevných světel. Zadní veranda domu je přeměněná na provizorní pódium se stroboskopickým osvětlením. Zesilovače naskládané na sebe se rozechvějí skaždým dunivým basovým úderem, dvojice dýdžejů si konkuruje na dvou gramofonech.

Epicentrem všeho je mladá žena. Má to dobrý důvod. Je jí sedmnáct let, je snědá ahrdá; je plná energie aradosti, je jako perpetuum mobile. Nehýbe se, poskakuje, zčásti jako gazela, zčásti jako na pružince. Rapuje – plamenná píseň oidentitě aindividualitě, vybroušený aosobitý styl, který bez námahy přechází zangličtiny do te reo Māori azpět.

„Narodili jsme se snědí akřičící / Nebudeme přežívat vtichosti! / Te hā ongā tupuna / Dech našich předků / Anei mātou! / Jsme tady!“

Její hlas je bolestně krásný, splétá chytré, hněvivé verše orovnosti ao tom, že je třeba stát si za tím, kým jste, ať už jste kdokoli, bez ohledu na pohlaví, sexualitu nebo rasu. Addison má stejně tmavé oči jako její matka. Na skicách vHanině ateliéru má dlouhé, černé adivoké vlasy, ale tady na jevišti pod blikajícími světly září její hladce oholená hlava jako nádherný úplněk.

Vznáší se srefrénem písně. „Kdo má sílu bojovat smocí?“

Dav jí opětuje: „Já mám sílu bojovat smocí!“

Addison se rozzáří. „Kdo má tělo, aby tuhle party rozjel?“

Dav napodobuje každičký její pohyb: „Já mám tělo, abych to tu rozjel!“

Všechno to nahrává na video PLUS 1 – Addisonin věk, pohlaví nebinární, dlouhé dredy zamotané do bláznivého divokého úlu, zelené maskáčové kalhoty akanady. Addison je na displeji telefonu PLUS 1 nádherná, její úsměv září ještě jasněji než reflektory osvětlující vystoupení.

Na druhém konci ulice je další shromáždění. Zdaleka ale nepůsobí tak vesele. Desítka mužů ažen vpolicejních uniformách si upravuje vyztužené čepice anatahuje reflexní vesty. Berou si pepřové spreje azapínají paralyzéry. Dvě policejní dodávky blokují konec ulice na základě telefonátu ženy ze sousedství, která se zřejmě domnívá, že bez zásahu policie nemá šanci večer dokoukat svůj oblíbený televizní pořad, aniž by ji při tom rušila hlasitá hudba. Aby se ujistila, že orgány zareagují včas (tedy ještě před večerními zprávami), použila klasický trik. „Zaslechla jsem, jak rozbíjejí okna,“ oznámila operátorovi linky 111. „Nadávky, nepřístojné chování. Třískání láhvemi.“ Byla velmi znepokojená. Obávala se dalších výtržností. Její telefonát splnil očekávaný výsledek. Policisté se rozestoupili do bojové linie, každý znich na délku paže od dalšího.

Na zadním dvoře ale nikdo nehází láhvemi ani nerozbíjí okna. Neděje se tu nic, co by se byť vzdáleně dalo nazývat výtržnostmi. Jen Addison, mladá atranscendentní, apublikum, které se sní pohybuje vrytmu, je do Addison zamilované, je zamilované do sebe navzájem, zamilované do lásky. Addison vezme telefon zrukou PLUS 1 apolíbí svou*svého nejlepší*ho kamarádku*a. „Miluju tě, PLUS 1.“ Dav jásá, ale pak PLUS 1 zahlédne něco venku na ulici.

Bojová linie postupuje jednotně ulicí, míří kdomu, seržant je zezadu povzbuzuje: „Kupředu! Kupředu! Kupředu!“

PLUS 1 vytrhne Addison mikrofon azakřičí do něj: „Fízlové!“

Potom bez rozmýšlení popadne stojan mikrofonu apřeskočí plot na ulici. Tváří vtvář blížícím se policistům máchá stojanem, jako by to byla taiaha7. Na dvoře mezitím zavládne chaos. Někteří účastníci večírku utíkají pryč přes sousední zahrady aodhazují plastové sáčky sprášky adrogami. Další vybíhají na ulici, aby se připojili kPLUS 1, poháněni rozhořčením, adrenalinem arůznými chemikáliemi. Kordon policistů se knim pomalu blíží.

Kupředu, kupředu, kupředu.

Addison vše pozoruje zpódia, na kterém teď zůstala sama. Je zděšená. Radostná oslava se brzy změní vněco úplně jiného. Ví, že tomu nemůže nijak zabránit.

Policejní ústředí je dvanáctipatrová, nevábná aneokázalá šedá betonová budova uprostřed centra Aucklandu. Výslechové místnosti se nacházejí až dole, hluboko pod úrovní ulice. Jsou to klaustrofobické anepohodlné prostory. Což docela přesně vystihuje, jak se Addison právě teď cítí.

„Cože? To tu budeme jen tak sedět?“ vyhrkne.

Na opačné straně stolu drží Hana vrukou vytištěnou kopii Addisonina zatykače. Vedle Addison sedí detektiv inspektor Jaye Hamilton. Muž kolem čtyřicítky, laskavé modré oči, žádná povýšenost, přestože je jedním znejvýše postavených policistů vpolicejním regionu Tāmaki Makaurau8. To ale není důvod, proč je vtéto výslechové místnosti.

Jaye je Hanin šéf. Je to také její bývalý. AAddisonin otec.

Vedle něj sedí Marissa, jeho dlouholetá partnerka. Supřímným chápavým pohledem as touhou zasáhnout apřispěchat Addison na pomoc. Je rozená pečovatelka autěšitelka ptáků se zlomenými křídly. Ato doslova. Pracuje jako veterinářka. Ale daří se jí držet stranou. Addison je přece jen dcera Hany aJaye, ne její.

Tíživé ticho vmístnosti dopadá na Addison tak, že by nejraději obrátila stůl vzhůru nohama. „Nemůžete mě sem posadit aignorovat mě,“ postěžuje si tónem malého dítěte, které dali na hanbu anikdo si ho nevšímá. Skutečnost, že sní nikdo nemluví, ji dohání kšílenství. Nakonec už to nedokáže vydržet. „Neporušili jsme žádný zákon,“ hájí se ve snaze co nejrychleji ze situace vybruslit. „Vždyť to je přesně to, očem zpívám! Mít kroužek vnose nebo snědou barvu pleti přece není žádný zločin. Ani být teplý nebo Māori nebo nebinární nebo cokoli jiného. Přesto se knám chovali, jako kdybychom rozkopávali výlohy akradli znich televize! PLUS 1 dostali ránu paralyzérem apraštili se do obličeje, když je táhli do antonu. Možná jim zlomili klíční kost.“

Hana pozoruje svou dceru auvědomuje si, jak se situace vyhrocuje, jako sáňky řítící se zkopce čím dál tím větší rychlostí.

„To je by měli zatknout,“ nepolevuje Addison, „ty parchanty, ty rasistický zasraný homofobní svině…“

„Tak dost, Addison!“ vybuchne Jaye, ikdyž ho stojí hodně přemáhání, aby se svou dcerou takhle mluvil. Addison si dobře uvědomuje, že zašla příliš daleko. Cítí, jak ji pálí kůže na krku, apřála by si, aby si toho nikdo nevšiml. Hana po celou dobu jen tiše sedí arukou urovnává záhyby na zatýkacím listu.

Jaye má Marissu na jedné straně aHanu na druhé straně stolu. Sopatrným důrazem na každém slově začne odříkávat: „Pořádání nepovolené veřejně přístupné akce. Překročení hlukového limitu. Kladení odporu při zatýkání. Vybave-ní celé jedné lékárny poházené po okolí. APLUS 1? Ona… teda… on…“

„Oni,“ opraví ho Addison netrpělivě.

„Oni,“ přikývne Jaye, „napadli policii útočnou zbraní.“

„Byl to stojan od mého mikrofonu!“

„Copak ho používal ke zpěvu?“

„Ježíši, tati! ONI!“

Hana stále mlčí. Pro Addison je na celé téhle konfrontaci nejděsivější skutečnost, že její matka zatím neřekla ani slovo.

„To si piš, že jste porušili zákon,“ pokračuje Jaye. „Porušili jste spoustu zákonů.“

„Aty se pochopitelně zastáváš policajtů,“ povzdechne si Addison.

„My jsme policajti.“

„Přesně tak! Oba dva! Oba jste součástí celýho toho podělanýho systému!“ Addison vstane ze židle. Rozhodne se bojovat ohněm proti ohni, vytrhne příkaz kzatčení matce zrukou azamává jím, aby zdůraznila svá slova, jako by je snad zdůraznit bylo třeba. „Chci jen říct, že vtvém případě se není čemu divit, tati. Jsi běloch ajsi muž! Ty to máš nalajnovaný. Dokonce tě povýšili na mámina šéfa! Ale ty, mami. Kristepane! Jsi ženská atmavý pleti. Jak se na sebe sakra vůbec můžeš podívat do zrcadla…“

„Dobře.“

Dvě slabiky. Vyslovené potichu abez emocí. Ale výsledný efekt toho, že Hana konečně promluvila, je jako výbuch bomby. Marissa vytřeští oči. Jaye zamrká. Addison polkne.

Hana nastaví ruku aAddison jí pokorně vrátí zatykač. „Posaď se, prosím,“ pobídne ji Hana, ai přes zdvořilost slova prosím je zřejmé, že nejde ožádost. Addison se posadí, do očí jí vyhrknou slzy. Netuší, co bude. Nikdo to netuší.

Hana obejde stůl a…

Nakloní se kAddison apolíbí ji na čelo. Přitiskne si dceřinu hlavu khrudi. Addison se okamžitě tiše rozpláče apřitulí se kmatce.

Marissa se opatrně dotkne Addisoniny ruky. „Addy, zlatíčko, všechno bude dobrý…“

„Jdi do háje, Marisso.“ Addison její ruku odstrčí. „Nesnáším, když mi někdo říká Addy. Nečeká na tebe nějakej nemocnej králík nebo něco takovýho?“

Zatímco se Marissa ze všech sil snaží nebrat si to osobně, Hana se podívá na svého bývalého manžela. „Můžeme si promluvit venku, prosím? Osamotě.“

„Je to pro tebe překvapení?“ zeptá se Hana. „Nebo pro Marissu? Tohle všechno?“

Služební vchod policejního ústředí osvětluje ostře bílé světlo žárovky. Hana aJaye jsou před prázdným vstupem sami. Stan, který na Hanu čeká vautě necelých padesát metrů od nich, pozoruje trýznivou řeč jejich těl.

„Protože pro mě to rozhodně žádný překvapení není,“ pokračuje Hana.

Jaye přesně ví, kam tím míří. Addison je vprvním ročníku na univerzitě, kde studuje hudbu apolitiku – své dvě protichůdné vášně. Vsedmnácti letech je sice na terciární vzdělávání mladá, ale ve svém srdci amysli opustila střední školu už dávno předtím, než naposledy prošla jejími branami. Vždy bez problémů pendlovala mezi domy svých rodičů, ale když nastoupila na univerzitu, přestěhovala se natrvalo kMarisse aJayeovi. Bylo to logické rozhodnutí. Jejich dům stojí na jednom ztěch upravených adobře situovaných předměstí, která se nacházejí vblízkosti univerzitního kampusu. Žijí tu snimi sice ještě Vita aSammie, dvě předpubertální dcery zprvního manželství, ale místa mají dost aAddison nechali byt po babičce vzadní části domu.

Ovšem výhodná poloha nebyla tou jedinou motivací, proč se přestěhovat.

Když byla Addison ještě malé miminko av noci se často budila, vyčerpaná Hana vždy Jaye poprosila: „Dej ji do postýlky anech ji trochu vyplakat, sama usne.“ Jaye se vždy jen usmál asouhlasně přikývl. Apak když Hana spala, prochodil několik dalších hodin po bytě sAddison vnáručí, povídal si sní, dělal na ni legrační obličeje, aby ji rozesmál, az velkého okna vobýváku jí ukazoval mihotavá světla velkoměsta. Jako vrchní komisař zodpovědný za jednu znejvětších anejvytíženějších vyšetřovacích jednotek novozélandské policie je Jaye nekompromisní azískal pověst člověka, který má smysl pro spravedlnost anulovou toleranci pro jakékoli zbytečné nesmysly.

Ale pokud se jednalo ojeho dceru, bylo to sním naprosto beznadějné.

Addisonino vysvětlení bylo jednoduché: „Moje tělo, moje mysl, moje rozhodnutí.“

KHanině frustraci si Jaye neodpustil podotknout, že přesně ktomu svou dceru vychovávali. „Nebo snad ne?“

Haně nezbylo moc argumentů, jak mu oponovat. Protože to byla pravda. Vždy si přála, aby zjejí dcery vyrostla žena, která bude mít kontrolu nad svým osudem asvým životem. Jen by se jí asi víc líbilo, kdyby se Addisonina rozhodnutí týkala jiných věcí než nepovedeného tetování.

Bydlet vbytě po babičce uJaye aMarissy jí dávalo prostor, aby mohla konečně roztáhnout křídla.

„Naše dcera kouří trávu. Vdomě policejního inspektora.“