Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

ROBERT BRYNDZA

COCO PINCHARDOVÁ:
Následky lásky a sexu

Coco Pinchard, the Consequences of Love and Sex
Text © Robert Bryndza, 2014
Translation © Iva Bartíková, 2023
© Grada Publishing, a. s., 2023
Z anglického originálu vydaného v roce 2014 přeložila s přihlédnutím ke slovenskému překladu Iva Bartíková
Za laskavé svolení využít jeho slovenský překlad děkujeme Jánu Bryndzovi
Odpovědná redaktorka Markéta Šlaufová
Redakční úpravy a korektury Monika Jitřenková
Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007
Obálka Petr Hůlek, Honewa

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis v Praze roku 2023
jako svou 8901. publikaci

Tisk FINIDR, a. s.

Grada Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, Praha 7

ISBN 978-80-247-0328-2 (ePub)
ISBN 978-80-247-0251-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-0542-7 (print)

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, podniky, organizace, místa a události jiné než běžně známé jsou buď produktem autorovy fantazie, nebo jsou použity fiktivně. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, živými či mrtvými, událostmi nebo místy je zcela náhodná.

Jánovi.
Změnil jsi mi život.

LEDEN 2012

Neděle 1. ledna

Rozhodla jsem se, že si začnu psát deník. Za posledních pár let se toho stalo tolik ajá cítím potřebu to nějakou formou zdokumentovat. Ano, je to tak, ráda se probírám e-maily, ale kde jsou všechny ty e-maily teď? Kde jsou všechny ty textové zprávy aobčasné tweety?

Adam mi jen nakoukl přes rameno ařekl: „Všechno to je ve tvém notebooku amobilu, koblížku.“

„Co když někdo odpojí nebo zablokuje internet? Co když vypukne jaderná válka? Co se snimi stane potom?“ zeptala jsem se zoufale.

„Coco, kdyby vypukla jaderná válka, pochybuju, že by to nějaká písanka přežila,“ ukázal rukou na můj diář adál hledal svůj krokoměr. Právě jsme se přestěhovali zpátky do mého domu astěhováci naházeli všechny krabice do prázdného obývacího pokoje. Všechny naše věci, které jsme měli vpředchozím bytě, adokonce ispousta krabic ze skladu na nás teď zíraly až od stropu. Nějak se nemůžeme motivovat kvybalování. Ze dvou gaučů jsme si udělali postel akrabice používáme jako konferenční stolek, poličku na knihy avšeobecný úložný prostor.

Sledovala jsem Adama ze své poloviny pohovky, jak čile stěhuje/uspořádává krabice. Měl na sobě roztrhané sexy džíny apřiléhavé bílé tričko, pod kterým mu „vyskakovaly“ svaly jako na mistrovství světa vkulturistice. Adam je jeden ztěch nesnesitelných lidí, kteří jsou od přírody hubení, vysportovaní, ale přesto chodí do posilovny.

Všimla jsem si malé dírky vjeho džínách na levé polovině jeho sexy zadku. (Jeho boxerky jsou ještě vjedné zkrabic. Takže Adam je na Adama.) Ten kousek jeho těla, který na mě takhle zírá, mě strašně vzrušuje. Připomíná mi to scénu zfilmu Piano, kdy měla Holly Hunterová díru vpunčochách aHarveyho Keitela to hrozně vzrušovalo. No, vlastně je to úplně jiné. Nejsem hluchá holka ze Skotska ažiju vLondýně. Ataky nemám kostnatou postavu jako Hunterová. Akam se hrabe Harvey Keitel? Příroda tam dole nadělila Adamovi mnohem víc... vjeho... rozkroku.

Při pohledu na svého sexy novomanžela jsem si šťastně povzdechla. Jeho zadek je tak pevný asvalnatý, že byste na něm mohli loupat vlašské ořechy.

„Jooo, mám to,“ zaradoval se Adam, když krokoměr konečně našel. „Takže zítra začneme běhat. Souhlasíš?“

„...Tak jo, do toho,“ vykoktala jsem arukou šmátrala po krabici sčokoládou. Lovila jsem něco, co by nebylo kokosové.

Ale oto vlastně nejde, očem jsem mluvila? Už vím... ozaznamenávání svého života. Někde jsem četla, že vbudoucnu nám zůstane jenom minimum základních informací, záznamů. „Díky“ sociálním sítím je pro nás zajímavější sdílet svirtuálními přáteli videa tlustých žen tančících utyče.

Takže tohle je můj deník. Jen doufám, že neskončím někde vpolovině ledna, kde skončily všechny mé předchozí „deníkové“ pokusy.

Pondělí 2. ledna

Jsem smutná. Je po Vánocích apo svátcích celkově. Byly to naše první novomanželské Vánoce abylo to skvělé. Jednoduché aromantické. Žádný stres, žádná panika, žádná televize, žádné nekonečné večírky slidmi, které ani neznáme, ahlavně žádní příbuzní. Vím, že nejspíš zním hodně asociálně, ale vůbec to není pravda, jsem od toho daleko. Vduchu jsem si spočítala, že za čtyřiačtyřicet let své existence na této krásné planetě jsem vtomto domě uspořádala dvaadvacet vánočních obědů! Rodina mého bývalého manžela se sem každoročně stahovala na celých (velmi dlouhých) deset dní. Moje tchyně Ethel zkritizovala všech dvaadvacet krocanů, které jsem vpotu tváře upekla. Za ty roky se odehrálo nejméně dvaadvacet hádek aklání otelevizní ovladač advaadvacet neuvěřitelně agresivních her Monopoly.

Chyběl mi však můj chlapeček Rosencrantz. Byl na dovolené spřáteli na Ibize. Ani mi nezavolal, ale na Instagramu byl velmi aktivní. Zveřejňoval jednu fotku za druhou. Fotky zalité sluncem byly plné mladých lidí, kteří juchali aspoře odění se bavili. Za pár dní byl na tolika večírcích jako já vLondýně za celý rok.

Tady vLondýně je ale pořádná zima. Mrzne. Rampouchy se staly téměř trvalou součástí naší hrušně na zahradě. My jsme však uvnitř pěkně vteplíčku. SAdamem se navzájem hřejeme na pohovce anáš psík Rocco se nám tulí knohám. Jeho krásná bílá chlupatá hříva zněj dělá neuvěřitelně skvělého zahřívače nohou.

Adam nanosil dřevo zpoza kůlny dovnitř aspoustukrát rozdělal oheň vkrbu, před nímž jsme si užili velkou romantiku. Večeřeli jsme při svíčkách afrancouzskými dveřmi pozorovali, jak na terasu nádherně padá sníh. Naprostá blaženost!

Zdomu jsme vycházeli jen na procházku sRoccem. Marylebone je pod sněhovou peřinou opravdu krásné. Zoken výstavních domů se třpytí ozdobené vánoční stromky, na elegantních černých vchodových dveřích visí vánoční věnce amalé nezávislé obchody jsou vyzdobené jako zpohádky.

***

Dnes ráno byl Adam koupit čerstvé pečivo vkavárně na Baker Street.

„Chceš mi udělat radost, ikdyž už je po Vánocích?“ zeptala jsem se, když se vrátil shromadou sendvičů se slaninou.

„Ano, musíme se nasytit. Jdeme si zaběhat. Vzpomínáš si?“

Poté, co jsme se nacpali sendviči, jsem vrozbalených krabicích hledala něco na běhání. Neměla jsem moc na výběr. Vyběhli jsme směrem kRegent’sParku. Adam vypadal ve svém oblečení Adidas jako bůh ajá běžela za ním navlečená do starých vlněných hader, které jsem měla vyhodit už někdy hodně dávno (neměla jsem na výběr, buď tyhle příšerné hadry, nebo šusťáky zroku 1987).

Moc daleko jsme se nedostali, když se mi udělalo šoufl. Zastavila jsem před domem svého přítele Chrise aposadila jsem se na zídku.

„Vypadá tak prázdně,“ pronesla jsem na adresu domu, zatímco jsem lapala po dechu.

„To asi proto, že je prázdný,“ řekl Adam aposkakoval na místě. Velká přední okna na mě zírala jako dva prázdné oční důlky. Podívala jsem se na hodinky.

„VLos Angeles jsou tři hodiny ráno... Určitě spí,“ povzdechla jsem si.

„Ne, určitě si užívá na nějakém hollywoodském večírku,“ oponoval mi Adam. „Napij se, potřebuješ doplnit tekutiny.“ Podal mi svůj sportovní iontový nápoj, ale vtu chvíli se mi udělalo špatně od žaludku definitivně. Vyskočila jsem anaklonila se přes zeď do zahrady, načež se mi navalilo podruhé, ale tentokrát to bylo bez varování, prostě to ze mě vytrysklo (na Chrisovy sněženky). Musela jsem si znovu sednout na zeď. Sledovala jsem rodinu spětiletým dítětem, jak běží kolem mě od hlavy kpatě ve značkových sportovních oděvech. Vypadali jako zreklamy na zdravý životní styl. Znovu se mi udělalo blivno.

„Mami, podívej, ta teta blinká!“ zastavil se vedle mě malý chlapec akřičel na své rodiče.

„Eustaci, nepřibližuj se kní, mohla by být nakažlivá,“ vyštěkla na něj matka. Znovu mnou projel záchvat nevolnosti acelý proces zvracení jsem zopakovala potřetí, tentokrát před obecenstvem.

„Je to vůbec žena? Možná je to bezdomovec, pojď sem, Eustaci!“ zařval na chlapce jeho táta směrem kmému vznášejícímu se zadku. Se sklopenou hlavou jsem zašmátrala po kapesníku, utřela si ústa apomalu se knim otočila, abych jim něco řekla. Neměla jsem vplánu nechat se urážet. Mám přece nějakou čest. Než se mi to ale podařilo, byli už bohužel daleko.

„Jsi vpořádku?“ zeptal se mě Adam.

„Ano. Mohl jsi jim říct, že jsem žena!“ Cítila jsem se zrazená.

„Nemyslel jsem si, že je to důležité... Prostě je ti špatně.“

„Bylo to velmi důležité. Nechci, aby si mě lidé pletli snějakým bezdomovcem svelkým zadkem! Říkala jsem ti, že tyhle starý hadry jsou nechutný.“ Uhladila jsem si vlasy aupravila mikinu.

„Nevypadáš jako bezdomovec, ani jako chlap... auž vůbec nemáš velký zadek,“ dodal rychle Adam. „Jsi vpořádku, lásko? Včera jsme toho moc nevypili. Nebo jo?“

„Ne, nepili jsme, včera jsme se docela drželi... Myslím, že je to zjídla.“

„Myslíš, že to bylo ztěch sendvičů se slaninou? Myslíš, že to za chvíli přijde ina mě?“ vyděsil se Adam hypochondricky.

„Je ti zle?“

„Ne.“

„Tak vtom případě myslím, že ne.“

Když se mi udělalo trochu lépe, šli jsme domů ajá se osprchovala. Zatímco jsem se sprchovala, Adam připravoval oheň vkrbu. Vžupanu jsem za ním sešla dolů. Adam stál před krbem aměl na sobě jen sexy bílé vypasované slipy. Plameny zpoza něj předváděly neskutečnou show azvýrazňovaly každý sval na jeho těle. Vypadal jako BŮH! Přistoupila jsem kněmu apomalu ho objala kolem pasu.

„Ahoj, zlato. Cítíš se líp?“ zeptal se.

„Hmm. Stejně rychle, jako to na mě přišlo, tak to iodešlo...“

Otočil se ke mně azačali jsme se líbat. Prsty jsem mu přejížděla po tvrdých svalech. Jeho ruce si našly cestu pod můj župan.

„Au!“ vypískla jsem najednou.

„Co?“ Adam se lekl aodtáhl ruce.

„Najednou mám strašně citlivé bradavky... To ještě nemůže být... můj čas vměsíci?!“

„Vžádném případě. Zatím jsi docela normální...“ Jakmile to dořekl, pochopil, že se pustil na velmi tenký led.

„Jak to myslíš, normální?“ zeptala jsem se apečlivě si zavázala župan.

„Nechtěl jsem říct, že nejsi pořád normální, ale víš, jak dokážeš být... vystresovaná, přecitlivělá... když máš to období měsíce.“

Začal mi zvonit mobil.

„Máš velké štěstí. Tentokrát tě někdo zachránil.“ Popadla jsem mobilní telefon, který vibroval na krabici. „Ahhh, Marika... Volá ze Slovenska, musím to zvednout. Ahoj, Mariko.“

Adam si povzdechl, upravil si slipy aodešel do kuchyně.

„Haló?“ volala Marika do telefonu. „Ahoj, Coco?“

„Kde jsi, zlato?“ zeptala jsem se jí.

„Jsem na balkoně. To je jediné místo, kde mám vtomhle zatraceném mámině bytě signál. Zuří tu obrovská chumelenice! Co pořád děláš?“

„Právě jsem se chystala na sex sAdamem.“

„Ježíšmarjá, promiň, zavolám ti později.“

„Ne! Ne, nezavěšuj. Od svatby nás všichni zdvořile nechávají na pokoji. Jen pokračuj, mluv se mnou, prosím. Jaké byly Vánoce umámy?“

„Hrůza astres. Sestra se švagrem odjeli kjeho rodičům, nevlastní otec byl vhospodě, takže jsem Vánoce strávila sama smámou. No, ne tak docela sama, má vbytě asi dvanáct sošek Ježíše,“ povzdechla si Marika.

„Řekla jsi jí oMilanovi?“

„Ano.“

„Aco ona na to?“

„Nic. Šla ke skříňce vkuchyni, vytáhla kousek papíru anapsala na něj Milanovo jméno.“

„To je hezké, že? Asi aby jeho jméno nezapomněla.“

„Ne. Chtěla mě ztrapnit, Coco. Na tom útržku papíru byla jména všech chlapů, se kterými jsem ji seznámila. Patnáct jmen.“

„Opravdu?“

„Je jich hodně, že jo? Slyším to ztvého hlasu,“ řekla Marika rozpačitě.

„Ne! Ne! Ne tak moc. Vychází to na jednoho ročně... Na ženu, která žije vLondýně, to není vůbec hodně. Naopak bych řekla, že máš štěstí vlásce!“

„Děkuji, Coco. To mě uklidnilo.“

„Mariko, Milan vypadá mile, je velmi sexy afajn. Je to Slovák stejně jako ty...“

„Pak mě máma lstí donutila kdalšímu přiznání,“ přerušila ji Marika.

„Jak?“

„Když jsme šly na půlnoční mši, už jsem vsobě měla pár skleniček, abychom to smámou přežily. Všechno jsem viděla rozmazaně. Vedla mě ze mše směrem ke vchodovým dveřím, jenže to byly dveře do zpovědnice.“

„Aco se stalo?“ vyhrkla jsem netrpělivě. „Kčemu ses přiznala?“

„Kničemu. Přes mřížku jsem poznala faráře. Chodili jsme spolu do školy. Opolední přestávce jsem ho často vídala za jídelnou, jak se líbá sjiným klukem. Řekla jsem mu, že on rozhodně nemá právo mě zpovídat asoudit, protože má svých problémů dost. Apak jsem se vrátila do kostela.“

„Co na to tvoje máma?“

„Máma ajejí kamarádka Hedvika poslouchaly ve zpovědnici. Když slyšely, jak jsem to faráři nandala, vytáhly mě za vlasy avynadaly mi, jak jsem nestoudná. Od té doby se mnou máma nepromluvila... Zpackala jsem si celý život, Coco.“

(Loni Marika odešla ze školy, kde měla skvěle placenou práci učitelky, astala se „venčitelkou“ psů.)

Adam vyšel zkuchyně av rukou mával lahvemi vodky aginu. Zvedla jsem palec směrem kginu.

„Mariko, nezpackala sis celý život,“ snažila jsem se ji uklidnit.

„Ale jo. Dělám stále stejné chyby achodím dokola ve stejném uzavřeném, nešťastném kruhu. Přála bych si být jako ty aAdam. Vyrovnaná. Šťastná.“

Vtu chvíli Marice zapípal mobil.

„Oh, Milan mi volá. Slíbila jsem mu vánoční sex po telefonu.“

„No, na balkoně buď opatrná, ať ti neomrznou důležitá místa.“

„Ha, ha. Za pár dní se vrátím do Londýna. Chybíš mi, Coco. Pozdravuj Adama.“

Když jsem se sMarikou rozloučila, vešel do obývacího pokoje Adam. Vrukou držel dvě sklenky ginu stonikem ana sobě měl zástěru.

„Co ty na to?“ zeptal se mě aotočil se dokola, aby mi ukázal svůj nahý zadek asexy nohy, které měl vypracované jako profesionální fotbalista.

„No, je to...“ začala jsem mluvit, ale dál jsem se nedostala. Měla jsem pocit, že omdlím, amusela jsem rychle běžet na záchod.

„Zlato, jsi vpořádku?“ volal na mě Adam zpoza dveří. „Zkazil jsem něco?“

„Ne. Asi jsem snědla něco špatného.“

Uvědomila jsem si, že sAdamem jíme totéž ajemu nic není.

Úterý 3. ledna

Dnes ráno mi bylo znovu špatně, tak se Adam nabídl, že vyvenčí Rocca. Moc dobře jsem se nevyspala avstala jsem celá oteklá ajakoby zestárlá osto let. Včera jsme se dívali na film Podivuhodný případ Benjamina Buttona, akdyž přišla scéna, kdy stará Cate Blanchettová vidí mladého Brada Pitta, Adam zavtipkoval: „Tak takhle to brzy bude iu nás!“ Byla jsem ztoho dost rozladěná, ale Adam nechápal proč. „Coco, to byl jen vtip,“ zopakoval několikrát.

Opravdu chlapi onás ženách nic nevědí? Adam je jen opár let mladší než já, ale muži stárnou tak nějak líp než ženy. Pohled na Seana Conneryho je stále příjemný, protože je to sexy chlap, ajaký je pohled na jeho Bond Girls? Stárnoucí chudinky... Raději to nebudu rozvádět.

Když Adam odešel, vstala jsem zgauče, sundala jsem si staré potrhané tričko, ve kterém jsem spala, apořádně jsem si prohlédla své nahé tělo ve velkém zrcadle nad krbem.

Břicho jsem měla docela vpohodě, ploché, zadek trochu větší, ale vdobré kondici. Prsa byla... no... tak nějak úžasná... Trochu přecitlivělá, ale krásně pevná (žádné visačky). Docela neobvyklé. Vduchu jsem začala vypočítávat, kdy jsem měla naposledy své dny, když jsem uslyšela, jak se opatrně zavírají domovní dveře. Zchodby jsem zaslechla šustění. Nejdřív jsem si myslela, že je to Adam, ale vždy když se Rocco vrátí zprocházky, běhá po domě jako šílený. Pak jsem uslyšela vrzání. Někdo se plížil do kuchyně amě hned napadlo, že to musí být zloděj, který si přišel pro vánoční dárky! Rychle jsem si natáhla tričko atiše se zpoza gauče přiblížila ke dveřím. Zjedné zkrabic jsem vytáhla váleček na těsto.

Vystrčila jsem hlavu zpoza dveří na chodbu. Dveře do kuchyně byly zavřené, ale byla jsem si jistá, že tam někdo vlezl. Pomalu jsem se ke dveřím přiblížila, zhluboka jsem se nadechla aprotáhla se jimi. Zamávala jsem válečkem vruce avykřikla: „Jsme svědkové Jehovovi, my si dárky nedáváme!“

Nad dvířky kuchyňské linky se vynořila Ethelina hlava zabalená do průsvitné pláštěnky. Obě jsme se tak vyděsily, že jsme začaly vřískat jako vopeře.

„Kurník,“ musela se opřít ozeď. „Skoro mě ztebe trefil šlak.“

„Co tady děláš?“ zeptala jsem se ahlas se mi stále třásl.

„Odkdy ste tydle prdlouši jehovisti? Něco jsem propásla?“

„Nejsme, myslela jsem, že jsi zloděj. Chtěla jsem ho tím vyděsit...“

Ethel vykulila oči: „Já bych na něj zahulákala, že mám vzduchovku.“

„Jak ses dostala dovnitř?“

„Klíčem, jak asi?!“

„Jaký klíčem?“ překvapilo mě to.

„No, mým!“ Vruce držela staré zaprášené kávové filtry, které vyhrabala zpultu. „Coco, nedívej se na mě takhlenc, přeces mi ten klíč sama dala!“

„Kdy?“

„Noooo, to už je dávno, tak daleko si to nepamatuju... vdevadesátých letech? Vdevadesátym prvnim? Když vykopli tu naši bronzovou dámu, Thatcherovou?“

„Ethel, za prvé, Thatcherová byla Železná lady, aza druhé, nemůžeš se sem jen tak vplížit, kdykoli se ti zachce. Ještě jsme se sem ani nenastěhovali...“

„Tys mi ten klíč dala!“

„No, jenže od té doby se toho stalo opravdu hodně. Měla jsi klíč, protože jsem byla provdaná za tvého syna. Ale to už není pravda, že?“

„Akdo za to asi tak může?“

„Přesně tak. Jeho chyba, Ethel. Jeho...“ Uraženě se zasmála. „Alaskavě to téma už nevytahuj, nemám na to, abych se kněmu posté vracela!“

„Super, mám teda jinčí téma. Takhle se producíruješ před svým novomanžílkem? Jsi vdaná ani ne pět minut auž vypadáš jako jeho staropanenská starší sestra,“ mávla kávovými filtry avyčítavě se na mě podívala.

„Ještě jsem se nestačila obléct,“ stáhla jsem si tričko pod zadek.

„Takhle chceš nalákat tygra na svoji veverku?“

Raději jsem to ignorovala.

„Ještě jsi mi neodpověděla na otázku. Co tady proboha děláš?“

„Biskupskej chlebíček,“ zamumlala Ethel.

„Biskupský chlebíček?“

„Organizuju tenhleten čtenářskej klub,“ řekla shrdostí avážností. „Achtěla jsem svejm klubařům nabídnout sherry achlebíček, ale prostě je neumim sehnat. Nemaj je nikde. Byla jsem vMarksu na Oxford Street, ale tam maj jen velikonoční vajíčka. Velikonoční vajíčka vlednu! Sama tomu nemůžu uvěřit.“

„Ale já nemám žádný biskupský chlebíček,“ opáčila jsem apoložila svou ruku na její, když se chystala otevřít další kuchyňskou skříňku.

„Všechnos to spráskala sama...“ Ethel se ušklíbla.

„Jo,“ stáhla jsem si tričko ještě níž pod zadek.

„Anemáte nějakou dobrou kávu?“

Přehrabovala jsem se vkuchyňské skříňce anašla kávu. Když si Ethel všimla značky kávy, podivně se zachichotala. „Shukanel?“

„Chris mi kVánocům poslal dárkový koš zHollywoodu,“ vysvětlila jsem, odkud mám kávu.

„Ale ne, pusinko! Nemůžu dát svejm dámám teploušskou kávu...“

„Ethel, na jaké planetě žiješ? To, že je Chris gay, ještě neznamená, že jeho kafe je taky gay,“ podívala jsem se na ni.

„No, já nevim, já nevim... Šukání mi zní dost homoušsky. Ten Talián, kterýmu jsi pronajala dům, měl fajnový kapučíno.“

„Jak víš, že měl fajnový cappuccino?“

Ethel se zarazila achvíli mlčela. „No, víš, Taliáni přece žádný svinstvo nelemtaj, ne?“

„Ethel? Vloupala ses sem, když tu bydlel?“

„Pokud máš klíč, nejni to vloupání přece?!“ ušklíbla se.

„Běž, běž... Ven,“ postrkovala jsem Ethel ke dveřím do kuchyně.

„Víš, že to byl obrovský plejbój? Na koberci se válela dycky jiná šprnda. Anebylo to dycky na koberci vložnici!“

„Ven!“

„Vypadáš dost bledě, zlato,“ zadívala se na mě ještě uvchodových dveří.

„Posledních pár rán mi bylo nějak nevolno,“ přikývla jsem, „měla jsem to dostat, ale... no... nevadí.“

„Bejt tebou, mazala bych si to kdoktorovi, pusinko.“ Otevřela jsem jí dveře. „Přinde mi to, jako bys byla vtom přechódu.“

„Nejsem vžádném hormonálním přechodu!“ vyjela jsem na ni shrůzou vočích.

„Kdy naposledy sis sedla do jahod?“ zeptala se Ethel akonečně vyšla zdomu.

„Do toho ti nic není.“

Tehdy jsem si uvědomila, že své dny jsem měla naposledy... vlistopadu?!

„Menopauza, zlato,“ zavrtěla přemoudřele hlavou. „Nemáš se za co stydět, má milá. Tadlencta menopauza měří všem stejně, anakonec nás všecky dožene.“

„Prosím tě, mohla bys mi vrátit klíč?“ Znechuceně mi ho položila na dlaň natažené ruky anaštvaně zamířila ven. „Ajá tedy rozhodně nejsem vmenopauze!“ křikla jsem na ni.

„Tak to ti gratuluju, drahoušku,“ vykulila oči. „Tak to musíš bejt zbouchnutá!“ Práskla brankou azmizela na ulici.

Vrátila jsem se do obývacího pokoje asnažila se vybalit pár krabic, ale nemohla jsem se soustředit. Stále jsem slyšela Ethelin hlas:

„Tak to ti gratuluju, drahoušku, tak to musíš bejt zbouchnutá!“

Úplně vyděšená jsem popadla kabát, rychle došla do lékárny unádraží Marylebone akoupila si těhotenský test. Cítila jsem se strašně trapně. Kupuju si těhotenský test?! Je mi čtyřiačtyřicet amám syna, který má na krku dva apůl křížku.

To bude menopauza, uvažovala jsem ve frontě na zaplacení, ale kus hrdosti ve mně tajně doufal, že jsem ve svém věku stále plodná, alespoň tak plodná, že jsem téměř plodná.

Pozorovala jsem, jak mi prodavačka upokladny připravila modrou krabičku stěhotenským testem apak si vzala mou kreditní kartu kzaplacení. Co si omně asi tak myslela? Kupuje to pro sebe, nebo pro svou dospívající dceru? Došlo mi, že tak jako tak jsem pro ni matka nebo babička ve středním věku.

„Pracuji vnápravném zařízení. Starám se onezbedné dospívající dívky,“ snažila jsem se ji zmást. Nic to sní nedělalo. Sotva se na mě znuděně podívala astrčila krabičku do malé igelitové tašky.

Když jsem se udýchaná vrátila domů, rychle jsem rozbalila krabičku stěhotenským testem, vyběhla do koupelny vpatře anešikovně se narovnala nad tyčinku, na kterou jsem se vyčůrala. Technologie od dob mého těhotenství pokročila natolik, že jsem málem do toho záchodu spadla. Místo modré čárky na mě ta tyčinka začala blikat: 9 TÝDNŮ TĚHOTENSTVÍ.

Vtu chvíli jako by se mi úplně zastavilo srdce. Hlava se mi točila. Rychle jsem vytáhla zkrabice druhý test, otevřela ho zuby jako divá achtěla se na něj taky vyčůrat, ale nešlo to. Začala jsem hledat sklenici se zubním kartáčkem, ale ta ještě nebyla vybalená. Spomocí několika vulgárních slov jsem si rychle natáhla džíny, seběhla dolů do kuchyně analila si do půllitrové sklenice vodu. Vyzunkla jsem ji tak rychle, že mi voda tekla zkoutků úst na tričko.

Zabouchly se vchodové dveře arozdováděný Rocco se za mnou hnal rychlostí padající hvězdy. Adam vešel hned za ním.

„Ahoj, kočko,“ mrkl na mě Adam. Vytáhl znákupní tašky noviny apoložil je na kuchyňský ostrůvek. Rocco přiběhl kmisce svodou, napil se avyběhl zkuchyně.

„Zlato, měla jsi plodné ráno?“ zeptal se mě Adam.

„Co to...?!“ Zarazilo mě to.

„Říkala jsi, že možná budeš trochu vybalovat,“ vysvětlil arozhlédl se po místnosti plné krabic.

„Ano, ano, miláčku...“ přikývla jsem. Upravila jsem si zacuchané vlasy asnažila se vypadat normálně, jako by se nic nedělo.

„Páni... někdo bude mít dneska Vánoce,“ usmál se Adam. Vruce držel noviny otevřené na třetí straně sdívkou dne. Vypadala velmi sexy. Ústa měla našpulená apřes průsvitné mokré tričko jí vykukovaly tvrdé bradavky. Podívala jsem se na sebe azjistila, že moje tričko je teď také promočené aprůsvitné.

„To je nechutné, Adame!“ Nenávistně jsem se zadívala na noviny azkřížila ruce na prsou.

„Jsi mnohem víc sexy než ona,“ usmál se na mě. „Máš chuť na sex? Mohl bych tě ohnout přes kuchyňský ostrůvek a...“

„Možná později...“

Adam otevřel ledničku avložil do ní mléko. Chvíli se vní přehraboval.

„Víš, zlato, možná je ti zle kvůli té ledničce. Moc nechladí... Možná se vní něco zkazilo aty jsi to pak snědla. Já nejím hummus, ty ano. Ten je na teplotu citlivý. Asi jsi snědla zkažený hummus?!“

„Možná...“ Vtom se ve dveřích objevil Rocco. Vrtěl ocasem av zubech držel můj použitý těhotenský test. Vzrušeně štěkal, velmi spokojený sám se sebou. Myslel si, že si sním budeme hrát na honěnou. Dal se do běhu autekl do obývacího pokoje. Vyrazila jsem za ním jako střela. Vyskočil na pohovku aprovokativně se postavil na zadní tlapky.

„Rocco, pojď sem. Čekej!“ zasyčela jsem jako vyprovokovaná kobra.

„Nebo tě můžu ohnout přes sedačku, zlato!“ ozval se Adam ode dveří. Pomalu si rozepínal knoflíky na košili. „Co to má Rocco vpuse?“ pokračoval celý zvědavý votázkách. Rocco vyplivl na polštář těhotenský test.

„Aha, to je jen můj MP3 přehrávač,“ rychle jsem ho popadla.

„Není tvoje MPtrojka zelená?“

Test jsem schovala za zády. Začala jsem se kousat do rtu.

„Coco, co se děje?“ nenechal se oklamat. Zhluboka jsem se nadechla aukázala mu, co skrývám. Vjeho tváři jsem viděla velkou změnu. Jeho oči přebíhaly ztěhotenského testu na mě azpátky. Rocco se rozštěkal.

„Ne... Ne...“ zavrtěl hlavou. „Vždyť jsme to dělali... skondomy.“

Zhroutil se zpět na své místo. Posadila jsem se vedle něj.

„Pamatuješ si, jak jsme jednou nepoužili kondom? Při přímém přenosu X-Factoru,“ řekla jsem. Adam zvedl těhotenský test anechápavě na něj zíral.

„Bože můj. Budeme rodiče!“ zasmál se. Lehkost, sjakou to řekl, mě zarazila.

„Počkej, počkej, miláčku... Budeme rodiče?“ Stále jsem byla ze všeho všoku.

„Ane snad?“ Vypadal překvapeně. „Odkdy to víš?“

„Od dnešního rána, když jsi byl venku sRoccem.“

„Má moje slovo nějakou váhu při konečném rozhodnutí?“

„Neměla jsem čas se rozhodovat, měla jsem čas jen vyčůrat se na tyčinku apanikařit!“

„Nechceš si ho nechat?“

„Já nevím... Je mi čtyřiačtyřicet, mám syna aty máš dceru.“

„Coco, mít dítě je jedinečný aúžasný zážitek!“

„Aha, takže ty jsi teď expert, že?“ zeptala jsem se sarkasticky. „Svou práci jsi odvedl – deset minut během X-Factoru atím to pro tebe končí.“

„Tak ne... Počkej!“

„Ne. Adame. Zbláznil ses? Mít dítě vmém věku?“

„Proč ne?“

„Proč ne? Přiberu, udělají se mi strie ktěm, které už mám. Ajestli nějak přežiju bolestivý porod, tak tím to nekončí, naopak. Teprve to začíná – mám před sebou roky přebalování posraných plínek, ahlavně velkou zodpovědnost za nový život. Aaž to přijde... až ho nebo ji konečně dostaneme na univerzitu – tedy pokud do té doby nebude fetovat nebo se zněj nebo zní nestane pornohvězda –, pak mi bude...“

„Bude ti dvaašedesát,“ dokončil Adam.

„ŠEDESÁT DVA!! Ty jako muž zestárneš do krásy, budeš den ode dne víc avíc sexy, akdyž nás spolu lidé uvidí na ulici, budou si myslet, že jsem tvoje máma. Mám kariéru, ve které se mi začíná dařit, achci jezdit na pěkné dovolené.“

Vzlykla jsem aslzy ze mě začaly téct jako voda zNiagarských vodopádů. Adam mě ksobě přitáhl aobjal mě.

„Neboj se, lásko,“ pohladil mě po vlasech. Rocco zaštěkal apoložil mi packu na nohu. „Zkus ještě jeden těhotenský test, zlato. Nejsou stoprocentně přesné.“

„Dobře,“ souhlasila jsem adoufala vzázrak.

Vyběhli jsme nahoru ajá se vyčůrala na druhou tyčinku. Znovu mi ukázala to samé: 9 TÝDNŮ TĚHOTENSTVÍ.

„Jak přesné jsou tyto testy?“ zavrtěla jsem hlavou.

„Těhotenské testy jsou 97 až 99 % přesné,“ Adam četl zletáku, který byl přiložen ktestu. Tak moc jsem lpěla na těch třech až jednom procentu, že jsem Adama poslala do lékárny, aby mi koupil další testy.

Po několika litrech vody jsme se vrátili do koupelny. Opřeli jsme se ovanu azírali na osm těhotenských testů položených vřadě na radiátoru pod oknem.

Všechny displeje říkaly: 9 TÝDNŮ TĚHOTENSTVÍ.

„Měla by ses objednat klékaři,“ řekl Adam. Ijemu začalo docházet, co se děje. Byl podezřele tichý.

„Myslíš, že se něco děje?“

„Jistěže ne, ale měla bys jít na vyšetření, nemyslíš? Když jsi byla těhotná sRosencrantzem, dělal se tenkrát ultrazvuk?“

Obrátila jsem se kněmu.

„Řekl jsem něco?“ nechápavě se mě zeptal.

„Samozřejmě, že existoval! Jsme vroce 1989, ne vosmnáctém století!“

Rozhodla jsem se, že druhý den navštívím lékaře. Není to snad nějaké znamení, že potřebuji brýle, abych našla telefonní číslo na lékaře pro konzultaci vtěhotenství?!

Středa 4. ledna

Už si ani nepamatuji, kdy jsem byla naposledy udoktora. Ale vím jistě, že jsem nebyla ugynekologa na těhotenské prohlídce od doby, kdy byla Madonna mladá, plodná apořád dokola zpívala Papa Don‘t Preach. Teď už ani nemám otce, který by mě soudil, ale „jen“ celý svět. Dnes už se nad neplánovaným těhotenstvím nikdo ani nepozastaví jako za starých časů (což je pozitivní změna), ale zmínka otěhotné ženě po čtyřicítce může lidi urazit. Nevím proč. Jaký je pohled na starší těhotné ženy? Že jsou zoufalé? Že jsou nešťastné? Kariéristky? Nemělo by na tom záležet, pokud je dítě zdravé amatka šťastná? Pro případ, že by se mě někdo zeptal, proč jsem udoktora, jsem měla připravený krycí manévr.

„Výrůstky na noze,“ to mi taky přišlo vtipné. „Léta nošení vysokých značkových lodiček adlouhé noci na diskotékách se na mých nohách podepsaly!“ Pak bych nenápadně naznačila, že chci výrůstky odstranit, abych mohla pokračovat vdiskotékovém tanci anočním hýření. Ikdyž nevím, proč bych svýrůstky na noze chodila ke gynekologovi. Plán není dokonalý, ale co na tom?

Ve tři čtvrtě na osm ráno to včekárně ulékaře vypadalo jako vzoologické zahradě. Nepamatuji si, že by děti vmé době byly takhle bláznivé. Arozhodně si nepamatuji, že by měly tolik podnětů. Maminky ssebou nikdy nenosily celá dětská hřiště apřenosné DVD přehrávače. Většina maminek včekárně krmila své rozmazlené ratolesti, které oto neměly sebemenší zájem, nakrájeným ovocem zluxusních talířů luxusními příbory. Aděti byly vyparáděné vtěch nejmódnějších oblečcích!

„Podívej se na tenisky tohohle fešáka, jsou strašně cool,“ ukázal Adam na pětiletého usmrkánka, kterého máma krmila papájou, zatímco on si vybíral epizodu Pošťáka Pata na iPadu.

„Nekupujte si ty tenisky ve městě. Našla jsem je na internetu. Jsou mnohem levnější. Velikost mého syna by vám ale asi neseděla,“ usmála se poněkud vystresovaná matka sedící odvě židle dál. Měla na sobě kožich, legíny atenisky. Vypadala, jako by se oblékala potmě. Vedle sebe měla zaparkované dva kočárky ana zemi rozloženou hromadu hraček, které vydávaly ty nejotravnější zvuky. Troubení, pískání, skřípání... příšerné melodie apísničky. Sotva jsem slyšela vlastní myšlenky. Dvě děti seděly ujejích nohou na zemi adívaly se na Kapitána Nema na tabletu nebo mobilu – prostě na něčem svelkou obrazovkou. Kolem nich se válelo asi šest nebo sedm nákupních tašek. Žena vypadala neuvěřitelně vyčerpaně. Přesto jsem si za jejíma unavenýma očima dokázala představit, jak kdysi vypadala. Krásná byznysmenka, za kterou se otočil každý chlap anejedna žena.

„Jsem tu kvůli výrůstkům na prstech,“ usmála jsem se na ni. „Hodně mě bolí.“

„Chceš nějaký maminčin lék?“ Chlapeček, který sledoval Kapitána Nema, se ke mně otočil. „Je to na bolení...“

„Jen se pěkně dívej na Nema. Jako hodný kluk,“ snažila se ho umlčet máma apřiměla nás ke křečovitému úsměvu. Chlapeček ji ignoroval, natáhl se kjedné znákupních tašek avytáhl lahev bílého vína.

„Maminka říká, že jí vždycky pomůže na bolení.“ Chlapeček se ke mně naklonil aoběma rukama držel lahev vína.

„Drž hubu akoukej na ten zasranej film,“ zvýšila na něj hlas matka avytrhla mu lahev zdrobných rukou. Chlapeček se rozplakal. Vzlykal avydával zvuky, jaké vydává letadlo, když se nekontrolovatelně řítí kzemi.

„Ale no tak, zlatíčko, přestaň, maminka to tak nemyslela...“ prosila žena.

Díkybohu jsem najednou vtom zmatku uslyšela své jméno.

Doktor mě zavolal do malé místnosti, která byla vyhrazená jen pro konzultace. Byl to takový dědeček, akdyž jsem mu řekla, že jsem těhotná, ani se nepohnul aneobtěžoval se na mě podívat. Vsadím se, že kdyby mu Adam řekl, že je těhotný, doktor by si ani nevšiml, že mu to říká chlap. Něco na počítači naťukal apak řekl: „Zařadil jsem vás na seznam objednaných kporodní asistentce, jděte prosím do čekárny apočkejte.“

Vrátila jsem se do čekárny. Hned po mně zavolali dovnitř maminku vkožichu. Pospíchala dovnitř tak „rychle“, jak jen žena se dvěma dětmi acelým hračkářstvím může.

Zanedlouho si mě porodní asistentka zavolala do své ordinace.

„Zůstaň tady,“ nařídila jsem Adamovi. „Nejsme manželé zas tak dlouho. Nechci ti zbořit tvoje iluze, až budu muset vylézt na kozu...“

„Při první návštěvě lékaře se to nedělá. Nebo jo?“ Adama to zaskočilo.

„Ale určitě budu muset do něčeho čůrat...“ přemlouvala jsem ho.

„Dobře, lásko,“ políbil mě. „Počkám na tebe tady. Jsem si jistý, že všechno bude vpořádku.“

Porodní bába byla jako malý vrabčák. Při každém nádechu lapala po dechu anemohla být omoc starší než Rosencrantz. Co je to stouhle generací? Mluví, jako by onic nešlo, ajejich hlas je tak melodický, jako by byli na castingu X-faktoru. Jsou chytří, ale povýšení abezdůvodně zdůrazňují „nóbl“ slova. Když snimi mluvím, připadám si, jako by se mnou mluvil někdo zBangladéše. Příjmení porodní asistentky je Dayová, ale vyzvala mě, abych jí říkala Justine, apak dělala velké haló, že můj pokročilý věk není tak velké haló, aujišťovala mě, že mě bude oslovovat „starší maminka“, ane „geriatrická matka“.

Ještě jsem se vzpamatovávala ze slovního spojení „geriatrická matka“, když mi podala skleničku: „Mohla byste mi tady udělat čury mury?“

Zašla jsem za závěs, kde jsem naplnila sklenici téměř po okraj.

„Výborně!“ vykřikla porodní asistentka Justine, když jsem jí sklenici vrátila. Sundala plastové víčko anamočila do něj malou tyčinku.

„Dobrá zpráva je, že jste těhotná.“ Podívala se na mě, hodila tyčinku do koše aumyla si ruce. „Dobře, tak jdeme na to. Mohla byste mi odpovědět na pár otázek?“ zeptala se, osušila si ruce aposadila se ke stolu. Prohrábla zásuvku avytáhla malý zelený zápisník.

„Tento bloček noste stále usebe,“ podívala se na mě. „Budete si do něj zapisovat všechno, co se vám během těhotenství přihodí, až do dne, kdy půjdete do porodnice dát život svému dítěti.“

„Počkejte, počkejte, já nevím, jestli...“ ztratila jsem hlas.

„Vy nevíte co?“ Justine mi věnovala obrovský nepřirozený úsměv. Něco jako Joker vBatmanovi.

„Nevím, jestli si to dítě nechám,“ dokončila jsem tenkým hláskem. Jako mladá anezkušená ve své práci nedokázala Justine Dayová zakrýt své zklamání.

„Dobře,“ její ruka snačmáraným perem se vznesla do vzduchu. „No, víte, já vždycky říkám...“

„Jak to myslíte, že vždycky říkáte? Je vám aspoň dvaadvacet?“

„Je mi skoro třiadvacet,“ řekla, jako by byla snůškou moudrosti.

„Mému synovi je dvaadvacet! Nemůžu mít další dítě. Nechci mít další dítě!“

Justine Dayová zůstala všoku av očích se jí zaleskly slzy, že jsem na ni zvýšila hlas.

„Musím vám připomenout, že máme nulovou toleranci knásilí,“ ukázala perem na leták přilepený na zdi za sebou. Na konci jejího pera byl fialový mini skřítek, který se nekontrolovaně pohupoval jako loďka na rozbouřeném moři.

„Promiňte,“ omluvila jsem se. „Jsem si jistá, že mě za pár let pochopíte. Máte děti, staráte se oně, dáváte jim všechno, co můžete... Ale to je všechno. Až vyrostou, znovu objevíte čas pro sebe, který jste před lety zcelého srdce věnovala svým dětem. Začnete znovu žít, začnete budovat kariéru. No, kariéru máte, jste porodní asistentka. Já jsem spisovatelka, což je mnohem těžší na orientaci arůst... Máte přítele?“

„Ano, mám.“

„Dám vám pár rad. Vždy používejte antikoncepci. Nikdy na ni nezapomínejte, ani na malou chvíli. Neexistuje, že se pro jednou nic nestane. Ahlavně si dávejte pozor, až začnou přímé přenosy X-Factoru, ty jsou velmi nebezpečné. Budete se dobře bavit aprůšvih je na světě. Anezapomínejte, jen proto, že je to strašně sexy, nemůžete se dočkat amusíte to mít vtu chvíli... mezi krabicemi...“ Justine na mě nervózně zírala. Kousla se do rtu.

„Myslím, že jeden zmých kolegů bude vhodnější... pro váš případ,“ zvedla telefon azačala vytáčet číslo. Napadlo mě, jestli náhodou nemá velké červené tlačítko alarmu, které by mohla stisknout vpřípadě, že by se zpacienta vyklubal šílenec.

„Počkejte. Promiňte. Jsem jen nesmírně zaskočená... ztoho těhotenství.“

Soucitně přikývla, položila sluchátko apokračovala ve vyplňování zelené brožury.

„Kouříte?“

„Ano.“

„Pijete?“

„Ano.“

„Přestala jste, když jste otěhotněla?“

Uvědomila jsem si, že ne. Pak jsem si vzpomněla, kolik jsem toho ovánočních svátcích vypila avykouřila.

„Pokud stím teď skončíte, mělo by být všechno vpořádku,“ podívala se mi do očí.

„Mohla byste být trochu konkrétnější?“ Doufala jsem, že mi řekne, že pár cigaret asklenka vína nikomu neublíží.

„Ne, přesněji to říct nemohu.“ Pak se mě zeptala na můj zdravotní stav, na Adamův zdravotní stav aobjednala mě na ultrazvuk.

„Nemohla bych jít na sono dřív?“ zeptala jsem se jí. „Bojím se, že jsem to malé nějak poškodila.“

„Za dva týdny můžete jít na první sono apak uvidíme, jestli je všechno vpořádku.“

„Ale před chvílí jste mi řekla, že všechno bude vpořádku!“

„Dokud se to dítě nenarodí, nemůžeme si být ničím jisti.“

„Já to nechci!“ oznámila jsem. „Nechci tu věc vsobě!“

„Paní Pinchardová. Chcete jít na potrat?“

„Já nevím... Chci, aby všechno bylo normální jako dřív,“ řekla jsem tiše.

***

Když jsem vyšla zordinace, včekárně bylo ještě víc bláznivých, rozlítaných spratků. Adam seděl opřený ozeď achránil se před dětmi otevřeným časopisem.

„Jak to šlo, zlato?“ zeptal se mě.

„Porodní asistentka má na tužce fialového skřítka,“ uložila jsem se celou svou vahou na židli vedle něj.

„Co prosím?“

„Ale nic... potvrdila, že jsem těhotná.“

„A?“

„Aco? Jsem těhotná, Adame. Byli jsme téměř na novém začátku, sdospělými dětmi, schutí do nové životní kapitoly. Chtěla jsem jet do Itálie, pronajmout si krásnou romantickou vilu, nedělat nic jiného než popíjet víno, kouřit, jíst pravý italský nepasterizovaný sýr apsát další knihu. Ale teď už nemůžu.“

Adam se mě snažil uklidnit. Podívala jsem se na něj av jeho krásných dobromyslných očích jsem viděla, jak moc chce být znovu otcem.

„Co stím uděláš, Coco?“ Jemně mi položil ruku do své. Vhlavě se mi honily myšlenky na ženu zčekárny, která svištěla na maminkovské jízdě jménem Chardonnay.

„Dala bych si poslední skleničku maminčina léku,“ stiskla jsem mu ruku. Musela jsem Adama ocenit za jeho trpělivost iza to, že mě neodsuzoval za můj neexistující mateřský instinkt. Propletli jsme se mezi poletujícími dětmi avyšli na ulici, kde nás přivítala velká zima. Chystala jsem se vykročit doleva směrem kirské hospodě, když mě Adam chytil za ruku apřitáhl si mě ksobě.

„Jestli to má být tvůj poslední drink, vezmu tě někam, kde se na barovém pultu nepodávají buráky. Zasloužíš si to.“ Pak mávl na projíždějící taxík, který nás vozil sem atam, dokud Adam nezahlédl to správné místo. Byl to nádherně vypadající bar. Takový ten moderní, který má stránku na Facebooku aúčet na Twitteru akde se podávají mísy pro dva. Byl to nově otevřený podnik amy jsme vněm byli jediní zákazníci. Dřevěná podlaha se leskla. Měli tam krásná pohodlná křesla.

„Je tu krásně. Jsi sladký, Adame.“

„Chtěl jsem tě sem vzít vdubnu, až ti vyjde nová kniha. Ale teď máme taky důvod koslavě.“

Křečovitě jsem se poškrábala na hlavě. Přešli jsme kbaru aAdam požádal odvě sklenky červeného vína.

„Červené?“ překvapil mě.

„Ano, četl jsem, že obsahuje méně škodlivých látek.“

Posadili jsme se umega okna, které krásně rámovalo alej stromů uhlavní silnice. Seděli jsme mlčky. Vmístnosti se ozývalo jen cvak-klak-klak, což vydávala uklízečka, která vysávala amlátila vysavačem do všeho, co jí stálo vcestě. Zpoza baru nás pozorovalo několik barmanů. Snažili se rozluštit, vjakém jsme vztahu aco se děje. Taky je trochu chápu. Který normální člověk jde vpůl jedenácté dopoledne do baru aobjedná si sklenku vína? Jedině někdo, kdo se právě dozvěděl špatnou zprávu...

„Co budeme dělat?“ zašeptala jsem Adamovi.

Vyprázdnění sklenic nám netrvalo dlouho aodešli jsme. Měla jsem příjemný hřejivý pocit vbřiše: bylo to tím vínem, nebo tím dítětem?

Neděle 8. ledna

Celý týden se sAdamem hádáme. Jsem tak podrážděná. Nechci nikomu říct odítěti, takže se všem vyhýbáme azůstáváme zavření doma. Marika už je zpátky vLondýně. Zkoušela mi volat, ale raději jsem vůbec nereagovala. Ještě pořád nemáme vybaleno. Udělali jsme si zkrabic organizované bludiště jako vzábavním parku, aby se nám vněm lépe chodilo. Každé ráno jsem strávila asi tři hodiny vkoupelně azvracela. Je to hrozné. Divím se, že jsem si nevyzvracela vlastní vnitřnosti. Adam se mi snaží být nápomocný, co jen to jde, třeba mi dokonce chce držet vlasy, když zvracím. Začala jsem si je stahovat do drdolu, což jsem naposledy udělala, když mi bylo jedenáct. Dnes ráno jsem nemohla najít gumičku, takže když mi Adam nabídl, že mi vlasy podrží, poslala jsem ho do háje. Řekl mi, že vtakových chvílích je to vpořádku, astejně mi je šel podržet. Popadla jsem malé nůžky na nehty ašla si ostříhat vlasy, aby mi je nemohl držet. Naštěstí mě vmém pokusu zastavilo další nekontrolovatelné zvracení.

Jsem zoufalá abojím se, že se ze mě stane naprostý šílenec. Moje těhotenská touha jsou cigarety. Celé mé tělo se jich bez ustání dožaduje adnes odpoledne jsem jejich volání neodolala. Nahoře vkoupelně jsem si zapálila červenou Malborku anatáhla se zokna, aby ji Adam necítil. Ale Adam to vycítil avrazil do dveří, protože jsem ho nechtěla pustit dovnitř. Byl řádně naštvaný ajá jsem byla naštvaná jako nikdy předtím, protože mě tak vyděsil... Byl úplně mimo.

Ahhhhhh, lomcuje snámi oběma tolik emocí. Tohle je pro nás naprosto netypické. Adam své dítě chce, ajá ne.

Sobota 14. ledna

Celý týden jsem kvůli ranním, odpoledním avečerním nevolnostem strávila na gauči, který je docela blízko záchodu vpřízemí. Dnes ráno Adam uzavřel příměří.

„Coco. Nechci mluvit oničem, co má co do činění s... víš, sčím to souvisí. Pojďme se projít. Ty, já a... Ty ajá společně. Sluníčko ačerstvý vzduch nám udělají dobře. Celý svět se nám bude zdát lepší,“ usmál se na mě.

„Takže teď se snažíme ignorovat růžového slona, který je tu vmístnosti?!“ vyštěkla jsem.

„Zatím na tobě nic nevidím, jsi pořád hubená.“ Adam si okamžitě uvědomil, co řekl, atak se rychle sebral ašel navléct Roccovi obojek. Slovo procházka dokáže Rocca nadchnout apotěšit. Kéž by mělo stejný účinek ina mě.

***

Regent’sPark byl zalitý sluncem, ale velmi chladný. Led na jezeře pomalu tál. Chodníky se hemžily Londýňany, kteří svými pohledy ignorovali kolemjdoucí. Prošli jsme kolem kavárny. Na zimu ji zabednili velkými lamelami, aby ji ochránili před nepřízní počasí. Vruce jsem měla vodítko sRoccem. Kráčel vedle nás vnovém kabátku startanovým vzorem, který jsme mu koupili kVánocům. Je vněm pořádný fešák.

„Jak se cítíš, Coco?“ zeptal se mě Adam. Uvědomila jsem si, že ke svému psovi chovám silnější mateřské city než ke svému dítěti.

„Vzduch je studený,“ vyšla mi zúst pára.

„Ale čerstvý! Pročistí ti skvěle plíce. Jsem rád, že jsi přestala kouřit.“

Nedaleko jsem uviděla lavičku utrávníku. Nasměrovala jsem nás kní aposadila se. Naproti byl nějaký sportovní klub. Zjeho oken se na nás odrážely sluneční paprsky.

„Coco, no tak, teď se nemůžeš zastavit! Musíš chodit vpravidelném tempu, aby ti proudila krev... Co se děje, zlato?“

„Nežádala jsem tě, abys okouření nemluvil? Teď mám chuť na cigaretu, ikdyž jsem po ní nafouklá.“

„Neměl by se otouhu po cigaretách postarat nějaký mateřský cit?“ zeptal se mě Adam, zatímco svižně pochodoval na místě. Štěkající Rocco pobíhal kolem lavičky jako posedlý ďáblem.

„Takže říkáš, že nejsem normální?“

„To jsem neřekl. Ale myslel jsem, že tě biologie víc přitahuje kpéči odítě, které vsobě nosíš...“

Chtěla jsem protestovat, ale všimla jsem si dvou nezastavitelných běžců, kteří se řítili naším směrem. Vystřelenou raketou byla Marika se svým novým přítelem Milanem. Vlegínách jí vynikaly dlouhé štíhlé nohy. Byla zabalená do sportovní růžové větrovky avlasy měla stažené do copu. Milanův sportovní oděv byl celý červený alesklý. Je to velký fešák sbožským atletickým tělem. Marika si nás všimla apřiběhla knám. Adam aMilan si potřásli rukama. Marika se ke mně naklonila, políbila mě na tvář adivně se na mě podívala.

„Jsi vpořádku? Volala jsem ti asi pětkrát...“

„Omlouvám se, ale mobil mi spadl do záchodu...“ Takovou blbost můžu vymyslet jen já.

Znovu po mně hodila tím divným pohledem. „Odkdy běháš?“ zeptala jsem se jí.

„Běhám odjakživa, zlato. Dokonce přemýšlím olondýnském maratonu!“

Očividně si teď lžeme.

„Super,“ přidal se Adam. „Vždycky jsem chtěl běžet maraton.“

„Měl by ses knám přidat,“ nabídl Milan. „Všichni, kdo pro mě pracují, se chystají běžet londýnský maraton.“ Milan má krásnou olivovou pleť, nádherné rysy amalou sexy mezeru mezi předními zuby. Usmál se apřitiskl Mariku ksobě. Myslela si, že se ji chystá políbit. Místo toho jí položil dva prsty na krk ahodinkami jí změřil tep. Když to pochopila, rychle to zahrála tak, že přesně věděla, co se chystá udělat.

„Rozhodně se právě teď nacházíš vprocesu spalování tuků,“ vysvětlil Milan. „Neměla bys zastavovat. Měla bys pokračovat.“

Podívala jsem se na Milana, pak na Adama... Třásli se, jak moc chtěli utéct, ane stát amluvit.

„Nemohla by Marika zůstat se mnou avy dva si jít zasoutěžit, kdo je rychlejší?“ navrhla jsem jako matka, která chce, aby ji děti poslouchaly ašly si hrát na houpačky.

„Chce se ti?“ souhlasil Milan.

„Jistě!“ zajásal Adam. Oba si na hodinkách nastavili stopky adali se do běhu. Za nimi se rozběhl ináš malý kulíšek Rocco. Marika si sedla vedle mě.

„Takže ti spadl mobil do záchodu?“ zeptala se mě ledově.

„Ano.“

„Apevná linka?“

„No, ta mi tam nespadla... Omlouvám se, ale ještě jsem neměla čas ozvat se ti.“

„Aco jsi dělala tak hrozně moc důležitého, že jsi neměla ani čas mi zavolat zpátky?“ zeptala se ostře. Uvnitř mě to vřelo, jak moc jsem jí chtěla ovšem vyprávět. Ale poprvé jsem měla pocit, že nemůžu. Znala jsem ji dvacet let, přes devatenáct let pro mě byla vrbou. Když jsme se poznali, byla jsem vdaná za Daniela. Bylo to něco úplně jiného než sAdamem. SDanielem to bylo většinou jako rozbouřené moře, málokdy po bouři vyšlo slunce. Asi proto jsem tehdy neměla problém své manželství rozpitvávat. Ale sAdamem je to většinou procházka růžovým sadem. Proto ho taky nechci pitvat za jeho zády. Akoneckonců je to ijeho tajemství, nejen moje.

„Všechno možné,“ cítila jsem se neuvěřitelně provinile. Marika se na mě dívala, nebo spíš se dívala skrze mě, akdyž viděla, že naši kluci aRocco jsou daleko na druhé straně parku, vytáhla krabičku cigaret – ažlutou gumovou rukavici na mytí nádobí (aby Milan necítil, že kouří). Natáhla si rukavici, zapálila dvě cigarety ajednu mi strčila do pusy.

„To je lepší,“ řekla avydechla cigaretový kouř. „Nesnáším běhání.“

„Proč jsi Milanovi řekla, že běháš ráda?“

„Budeš kouřit nebo co?“ zamračila se na mě. Zhluboka jsem se nadechla apotáhla. Jak do mě vnikal odporný kouř, proběhlo mi hlavou, že ho vdechuje idítě. Zalapala jsem po dechu sneuvěřitelně příšerným pocitem amusela jsem se kousnout do rtu, abych se nerozbrečela. Vdálce bylo vidět, jak se Adamovi aMilanovi dostává pod kůži soutěživost. Úplně jim to přerostlo přes hlavu. Běželi, jako by byli na olympiádě.

„Oco jim jde?“ zeptala se Marika sdespektem. „Taková kravina. Podívej se na ně... utíkají jako nadržení býci. Jeden chce porazit druhého. Chtějí vyhrát.“

„Takoví jsou chlapi, drahá.“

„Ale je to trapný. My spolu nikdy nesoutěžíme.“

„To sakra ne.“

„Dokážeme zpracovávat vlastní emoce jako inteligentní lidé. Dokážeme být upřímné ktomu, co cítíme.“

Nastalo trapné ticho.

„Jak to jde sMilanem?“ zeptala jsem se.

„Skvělé. Úžasné. Ikdyž si myslí, že ráda běhám, sleduju fotbal apořady oauťácích aže jsem spala jen spár kluky... Aneví, že kouřím.“

„Takže je finančně zajištěný?“

„Ne.“