Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Holly Craigová

Mělčina

Z anglického originálu The Shallows, vydaného nakladatelstvím Thomas & Mercer v Seattlu roku 2023 přeložil Jiří Chodil
Jazyková redakce Dana Chodilová
Sazba TYPA, spol, s r. o., Praha
Obálka Natálie Pecková
Odpovědná redaktorka Jana Drápalíková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 6587. publikaci.
První vydání, Praha 2023
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Text copyright © 2023 by Holly Craig
All rights reserved
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2023
Translation © Jiří Chodil, 2023
Cover photos © biletskiyevgeniy.com, den-belitsky, Bogdan / Adobe Stock

ISBN 978-80-247-4981-5 (ePub)
ISBN 978-80-247-4980-8 (pdf)
ISBN 978-80-271-3973-6 (print)

Kurtovi, za to, že mi změnil celý život.

A Milly a Emme, za to, že mi ho den co den projasňují.

PROLOG

Netuším, proč nás sem Charles vlastně dovezl, a nemám ani to nejmenší ponětí, odkud o tomhle místě ví, jednu věc jsem se už ale za ty dny naučila: neptat se…

Loď se naklání a pak s těžkým plesknutím dopadá zase zpátky na hladinu. Cooper, můj syn, se mě chytá za nohu a z úst je mu cítit kyselý zápach zvratků. Trpí mořskou nemocí, která ne a ne polevit. Držím se zábradlí a pokouším se ho uklidnit. Každou chvíli mu otírám ústa kapesníkem a nutím ho, aby si do něj odplivoval. A pak kapesník házím do pěnící brázdy za lodí a čekám, až se Cooperovo tělíčko znovu křečovitě rozechvěje. Dovedu si představit, jak se mu přitom pokaždé sevřou útroby, marně se ze sebe snažící dostat něco, co v nich už dávno není, protože všechno vyzvracel. Zoufale ale přitom nechci tohle malé, houpající se vratké plavidlo opustit. Ano, Cooperovi je tady opravdu špatně a Kiki se tváří stále zhnuseněji a zhnuseněji pokaždé, když se její bratr pokouší zvracet, vím ale, že až loď opustíme, přiznám tím definitivně svou porážku. Děti to pochopitelně nevědí, nechápou, oč tu jde, já jsem na tom ale jinak. Je mně jasné, že to bude znamenat, že jsme dosáhli posledního bodu naší cesty. Tahle loď totiž není určena pro plavbu na otevřeném oceánu, jako to dokázala ta předchozí.

Znovu se k nám – ke mně a ke Cooperovi – připojuje Kiki. Políbím ji na temeno a přitom sleduji racka, jenž nad námi prolétá a prohlíží si nás. Zdá se, že si přímo libuje v poryvech větru, které ho unášejí sem a tam. Točí se dokola, stoupá nahoru a padá zase dolů a strašlivě přitom kejhá, což je dobře slyšet i přes hukot motoru.

Charles se dívá na oceán, ofinu má odhrnutou z čela. Dřív jsem si myslela, že je hezký. Hlavou mi prolétne vzpomínka, jak mě krmil svatebním dortem, a mám chuť jít a plivnout na něj. Kolikrát jsem už zkoumala, co se v dětství mému manželovi stalo a ovlivnilo jeho psychiku! Jsem koučka správného životního stylu, musím být schopna proniknout do psychiky svých klientů, vrátit se s nimi do dětství, ale ani minulost všech svých klientů dohromady jsem nepitvala tak pečlivě jako svého muže. Pravda je, že ani po deseti letech Charlese pořád neznám. Ale známe vůbec někdy někoho doopravdy?

Pomalu se blížíme k výběžku ostrova, za kterým je vidět les, vlastní pobřeží je ale tvořeno pláží, nedotčenou a tak bílou, že to až oslňuje a oslepuje. Kopec zvedající se za ní do vnitrozemí je porostlý tropickými palmami tvořícími hustý porost. Chtěla bych nějakého průvodce, někoho, kdo by mi vysvětlil, kam se dá odtud dostat, popsal každou cestičku. Chtěla bych, aby se Charles přestal tvářit, jako že je to dobrodružství a zábava. Děti už uhodly, jak se věci mají, takže si můj manžel může přestat vymýšlet. On teď ale stejně jenom zírá před sebe, a loď přitom poskakuje na vlnách. Už se mu asi nikdy nedokážu podívat do očí.

Za výběžkem ostrova je vidět další, tentokrát je to skalnatý mys, balvany jsou navršené do chaotických hromad, temné otvory mezi nimi prozrazují, že tam jsou dutiny vedoucí kamsi do hlubin, v nichž se může skrývat cokoli.

Kdybychom sem jeli na dovolenou, na výlet s dětmi, který bych si naplánovala podle nějaké pestrobarevné brožury, určitě bych se teď tropickou nádherou tohoto místa kochala. Je ale dusné horko. Tyrkysové moře se oslnivě leskne jako jeden z mých diamantů. Ale nejsme v brožuře s lesklou obálkou. Mám sevřený žaludek a špatně se mi dýchá. Moje sousedka je mrtvá a já za to nesu část viny. Můj muž nás někam vleče, a já nevím kam. Snad až příliš pevně k sobě tisknu děti. Trup lodě duní, jak do něj naráží moře.

PRVNÍ ČÁST

Před třemi měsíci

Střezte se ženy, která se vám bude snažit tvrdit, že je v manželství opravdu a úplně a ve všem naprosto šťastná. Každá, která o svém manželovi říká, že je báječný a skvělý, lže. Musíte si dávat velký pozor na všechna ta „nikdy“ a „vždy“, která lidé vypouštějí z úst. Chtějí tím jenom něco dokázat – vám, nebo sami sobě.

Proto jsem také nevěřila Arielle, své sousedce, když mi řekla, že se s manželem Mateem nikdy nepohádali, že se vždycky milovali.

Nikdo totiž není tak dokonalý.

Když se nastěhovali do sousedního domu, stála jsem několik minut za záclonou okna ložnice a novou sousedku pozorovala. Její zahrada a jakoby i celý život vypadaly tak idylicky. Slunce se jí zamilovaně opíralo paprsky do kůže, zalévalo svou září svěží trávu a terasu, která přímo křičela, jak skvělé by to bylo, kdyby mě na ni pozvala. Představovala jsem si, jak tam sedím, pohupuju nohama a popíjím ledově vychlazené růžové víno z ledově vychlazených skleniček a k tomu si dávám báječný francouzský sýr a křupavé okurčičky. Představovala jsem si, jak mi ta báječná žena vypráví o tom, jak báječně se jí žije bez dětí. O svém báječném manželovi, který ji báječně líbá, jako by spolu teprve chodili. Dům byl celý uplynulý rok prázdný, zahrada tudíž zanedbaná a holá. Teď jsem ale měla sousedku a mohla jsem začít snít o tom, že v ní snad budu mít i kamarádku. Nikdy jsem moc kamarádek neměla – ne vždy se jim totiž dá věřit. Ale u téhle nové ženy jsem chtěla, aby se na mě usmívala, jako bychom byly opravdové kamarádky.

Nová sousedka nosila při práci na zahradě měkký slaměný klobouk. Skláněla se nad záhonem s koriandrem, okopávala půdu, zalévala zem jako sama matka příroda, byla na své bylinky pyšná, to se dalo poznat. Sotva se nastěhovali, a už klečela tam na trávě, vytahovala vzrostlé sazenice z květináčů a dělala jim na záhonech místo.

Ani nevím proč, ale hned jsem si objednala celý přívěs rostlinek s tím, že jimi osadím kolem dokola bazén…

Se sousedkou jsme na sebe mávaly, když jsme se v autech míjely na společné příjezdové cestě, já ji vždy krátce pozdravila a zachytila přitom její jméno. Ariella. Jméno, které bych si jako dítě přála mít.

Ariella. Vypadala tak dokonale, až to bolelo. Princeznovské jméno. Půvabně zaoblená postava. Způsob, jakým usrkávala ledovou vodu.

Byla ale příliš dokonalá, takový ten typ člověka, kterého obdivujete z dálky, ale nemůžete ho pozvat do vlastního domu, protože by si určitě všiml všech nedokonalostí a křehkostí vašeho vlastního života. Nemůžete si dovolit riskovat, že vás s ním bude kdokoli srovnávat. Nejlepší je se takových lidí stranit tak dlouho, dokud na jejich dokonalosti nenajdete kaz, chybu. Ta totiž vyrovná podmínky, rozdá nově karty. Pak je čas poslat jim pozvánku. Nasypat olivy do misek a nalít šampaňské do vysokých štíhlých sklenek. Pak už si jste rovni, už nejsou lepší než vy všichni ostatní, obyčejní. Pak se můžete stát přáteli.

Viděla jsem ten okamžik, kdy její dokonalá fasáda praskla. Viděla jsem ji jednou ráno, když Mateo odešel do práce, plakat do kapesníku.

O dvě hodiny později jsem vytáhla ozdobný list papíru…

˜

Pozvánku jsem nechala vhodit do jejich poštovní schránky ve zlaté obálce se jmény sousedů vyvedenými kaligraficky dokonale vykrouženým písmem. Třikrát jsem se pokoušela ji nadepsat sama, ale nedokázala jsem to dostatečně dokonale, takže jsem musela přimět hospodyni Georgiu, aby to udělala za mě, já jí to jen diktovala. „Ne, přijďte v šest hodin, nepiš tam, že až v sedm. Nic nenoste. Moc se na vás těšíme. Ano, moc se na vás těšíme – žádné ‚budeme potěšeni‘, to by bylo moc formální. A já nechci, aby si myslela, že jsem taková studená.“

Vybídla jsem Georgiu, aby zaběhla k sousednímu domu a hodila obálku do schránky. Oknem v obýváku v patře jsem sledovala, jak vychází zahradní brankou a zlatý papír se jí leskne v ruce. Vlastně ani nevím, proč jsem si vybrala zlatou. Kéž bych si vybrala perleťovou. Ve zlatém byla pozvánka pořád příliš formální.

Kéž bych ji nikdy neposílala.

Ve volných chvílích, mezi klienty svého studia, jimž jsem radila online, jsem požádala Georgiu, aby chodila zkontrolovat schránku, jestli nepřišla odpověď, ale nic… protože to dopadlo mnohem lépe. Někdo zaklepal na dveře.

A tehdy jsem se s Ariellou poprvé skutečně setkala.

Nyní

Slunci jako by se dnes ráno nechtělo na obloze skoro ani ukázat a tipuju, že většina Sydney z toho je nadšená. Moci si tak zůstat v klidu a ve tmě pod peřinou. Venku bude chladno, i když už je jaro. Živé ploty kolem dvora jsou ztuhlé chladem, ještě nejsou připravené ze sebe setřást zimu.

Charles hluboce spí a netuší, že už za čtrnáct minut budík rozbuší jeho odpočívající srdce.

Jakmile se probudí a začne se hlučně chystat do práce, zburcuje Kiki a Coopa. A pak začne den doopravdy. Proto si musím dopřát ještě těch krátkých čtrnáct minut ticha, než se to rozjede. To potřebuje každá matka.

Probudil mě tlak v břiše a šimrání pod žebry. Dostala jsem se do toho stadia těhotenství, do pátého měsíce, kdy cítím miminko mnohem víc a intenzivněji.

Trochu se bojím, že když se teď převalím, abych vstala, Charles to ucítí a nebude potřebovat budík, aby se probral. Je tu ale ten obřad, který dělám každé ráno, a pokud ho nestihnu, budu mít rozhozený celý den.

Charlesův dech je hluboký, nádech – výdech – nádech – výdech… pořád stejně pravidelně. Četla jsem, že když člověk spí opravdu hluboce, tak mu tělo jakoby ochrne. Pokud tedy Charles spí takhle, když je skoro v kómatu, neměl by snad cítit, že se pohybuju. Přestanu se na něj tedy ohlížet a posunuji se po matraci tak dlouho, až se nohama dotknu staré dubové podlahy. Kradmo se ohlédnu, Charles se pořád ani nehne, a vydám se ke stolku pod arkýřovými okny.

Stolek je něco jako výstava naší historie. Můj telefon, jeho klíče, křišťálová váza, kterou nám darovala jeho matka k našemu desátému výročí – jsou v ní teď bílé růže David Austin –, stříbrná krabička se zlatým lemováním, fotografie našich dětí, Charlese a mě pod Eiffelovkou, kniha o venkovských sídlech a pečlivě vyleštěný svícen. To všechno leží vedle sebe jako exponáty z muzea našeho života. Někdy se na všechny ty věci dívám a bojuji s pokušením to všechno srazit rukou na zem, hrnout je předloktím po desce stolku, až na konci spadnou dolů a rozbijou se na kusy. Uspokojilo by mě to. Jestli něco nesnáším, tak je to faleš.

Stojím tu ale kvůli jedinému předmětu. Svému mobilnímu telefonu. Zvedám ho a zadávám heslo, cítím, jak mi hoří tváře. Kliknu na ikonku WhatsApp a zadívám se na jméno, u něhož svítí symbol jedné nové zprávy. Čtu si ji a jako by mě v útrobách šimrala spousta motýlích křidélek. Nejsem si jistá, jestli mé vzrušení nějak ovlivňuje dítě ve mně, ale to se dává do pohybu tak divoce, že se musím chytit stolku, abych se udržela na nohou. Vymažu zprávu a odložím telefon na stůl. Teď už budu mít po zbytek dne klid, budu se moci soustředit na to, co se bude dít.

Škvírou mezi těžkými sametovými závěsy proniká do místnosti žluté světlo. Sousedé mají na zahradě rozsvícené lampy, celá její obrovská plocha je jimi ozářená. Jinak se ale příliš neliší od té naší. I naše domy jsou stejné. Stejný pětiúrovňový dům, stejný výhled na řeku.

Ariella a její manžel Mateo v tom domě, který je pro ně dva příliš velký, ještě také klidně spí. Kromě nich je tam ale spousta mužů z ochranky. Prostory natolik přetékají testosteronem, že se tam skoro nedá dýchat. Kdysi dávno jsem si myslela, že bych jí mohla pomoct. Ale tak je tomu se sousedy vždycky: musíte být opatrní na to, kolik se toho dozvíte, jak moc toho víte… a jak moc se zapojíte do jejich života.

Před třemi měsíci

Když vás někdo při setkání obejme, z jeho horké kůže ucítíte sušenky a vanilku, sladkou vůni něčeho, co se zrovna vytáhlo z trouby, a vlasy, z nichž se ta vůně line, jako by se vám omotaly okolo nosu a úsměv toho člověka vám rozzáří celý den, zaskočí vás to. Naposledy jsem cítila kůži jiné ženy na své, když mě objímala matka. A naposledy, když jsem vnímala kůži jiného člověka, bylo to před dvěma dny, já byla napůl spoutaná zmuchlaným ložním prádlem a váha toho druhého mi drtila břicho. Ariella v sobě měla ten typ láskyplné energie, kterou jsem jí záviděla. Jak může být někdo tak milý?

„Nedovedeš si představit, jakou jsem měla radost, když jsem uviděla tuhle pozvánku.“ Usmívala se, tiskla si zlatou obálku k srdci a začala mi okamžitě tykat. „Připadala jsem si tak divně, když jsme se sem přistěhovali z Bondi. Vím, že bydlíme hned vedle sebe, ale stejně mám pocit, že to mám k jiným lidem daleko.“

„Chápu tě,“ přikývla jsem a nevěděla, kam s rukama. Bylo to asi proto, že jsem měla všehovšudy jen dvě kamarádky. A že jsem si vždycky připadala divně, když jsem měla mít cokoli do činění s příliš přátelskými ženami. Moje matka byla chladná. Po životě s ní jsem nemohla tušit, že existují i vřelé ženy. Konečně jsem to vyřešila a založila si ruce v bok. „Jsem ráda, že teď budu mít sousedku.“ Snažila jsem se mile usmívat a tvářit se co nejpřirozeněji. „Ve vašem domě přes rok nikdo nebydlel. A prázdný je i ten dům na druhé straně, protože ti lidé, co jim patří, cestují pořád někde po světě.“

Vyhlédla mi přes rameno. „Vypadá to ale na přátelskou ulici.“

Pokrčila jsem rameny. „Lidé tu mají snahu držet se trochu moc stranou.“

„No, já jsem stejně nadšená jako ty.“ Přimhouřila oči a já měla pocit, že to myslí vážně.

Pokynula jsem hlavou k pozvánce, kterou držela v ruce. Opět jsem ucítila, jak mě zaplavuje horko, a tváře se mi určitě zase zbarvily doruda. Najednou mi přišla celá ta pozvánka jako hloupá. Všechno to zlato. Všechny ty pokyny pro Georgiu, jak ji má napsat. „Takže budete mít čas stavit se na večeři?“

„Určitě. Matty bude nadšený, že se bude moci konečně seznámit s našimi novými sousedy.“

Už jsem měla možnost nahlédnout do jejich domu. Hned první den jsem u nich zaklepala, otevřela mi jejich pomocnice. Ariella nebyla zrovna doma, ale i tak jsem stihla nahlédnout do předsíně a udělat si obrázek o tom, co jsou ti dva zač. On musel být tak trochu snob, ona zase takový ten „přírodní“ typ. On jezdil v nablýskaném černém rangeroveru s tónovanými skly, ona v hybridu. V předsíni měli spoustu zrcadel s tak tlustými ornamenty zdobenými zlatými rámy, až z toho mrazilo. Podlahu měli z leštěného mramoru, který halu současně zmrazil i rozzářil, takže stěny, strop i podlaha se spojily dohromady a vytvořily jakousi bílou masu.

Zauvažovala jsem o tom, kdo jim vybíral nábytek. Podle džínové kombinézy, kterou měla Ariella na sobě, hnědých sandálů a slaměného zahradního klobouku jsem odhadla, že ona bude takový ten hipsterský typ, co se vyžívá ve složité přípravě kávy a miluje čerstvě vymačkané ovocné a zeleninové šťávy, které odstraňují z těla volné radikály, a raději se opaluje na pláži, než aby chodila na únavné večírky. Takže jsem měla jasno – večeře, kterou pro ně udělám, nebude nic podobně únavně formálního jako ty večírky. I ze mě se pro jednou stane hipsterka, která miluje šťávy a nenávidí volné radikály. I když, po pravdě řečeno, já do téhle party zase až tak moc nezapadám.

„Co mám vzít s sebou?“ zeptala se.

„Vůbec nic. Jen svého manžela.“

Zasmála se a zaklonila hlavu. „Jen svého milovaného manžela,“ řekla.

Zazněla mi v tom faleš.

Nyní

Charles vstane z postele, a celá domácnost je na nohou. Vše běží jako stroj – dokonale a předvídatelně. Charles si stěžuje, že mu kravata neladí ke košili, tak mu Georgia rychle vyžehlí jinou. Kiki sedí na kuchyňské lavici u porce míchaných vajíček a obdivuje se svým nejnovějším videům zachycujícím západy slunce, její ložnici, nový svetr, zlaté listí na naší zahradě. Natáčí svého tátu, on si to ani neuvědomuje.

Chci, aby už děti odešly do školy. Chci, aby už bylo deset hodin.

Ariella mi dnes chce říct něco důležitého. Její vzkaz mám pořád nahoře, zastrčený v prázdném kalíšku od svíčky, pod víčkem, spolu s ostatními jejími vzkazy. Je to jediný způsob, jak spolu můžeme upřímně komunikovat, a já to musím před manželem tajit. Koušu se do rtů, protože to začíná být vážné a ona mě potřebuje víc než kdy dříve.

Coop sedí a cpe si do pusy kukuřičné lupínky, Georgia mu v mikrovlnce ohřívá mléko. A já sedím a sleduji, jak žije můj dům, aniž bych se cítila být s jeho životem nějak spojená. Piju zázvorový čaj, je slabý a vlažný, jako pot. Poklepávám pěstěnými nehty o porcelán hrnku, jehož složitý modro-bílý vzor se leskne ve světle lustru.

Charles mě prakticky nevnímá, Kiki vnímá jen sebe, Coop vnímá Georgiu, hospodyni, kterou by klidně mohl považovat za svou matku. A já? Já vidím sebe samotnou na stěně naleštěné konvice, pokřivenou a znetvořenou. Dívám se na sebe a hledám cestu ven z téhle šlamastyky.

˜

Matky celého světa by mě určitě ukřižovaly za Kikin kanál na YouTube. Nejdříve se mi to taky moc nelíbilo. Kiki se nadchla pro svět influencerů a pokaždé, když jsem jí koupila sliz – takovou tu odpornou dětskou hračku –, pustila se do jeho otvírání, a zatímco se dobývala do plastových krabiček v barvách žvýkaček, hrála si, že ji přitom někdo natáčí. Hodnotila měkkost té odpudivé hmoty a mluvila přitom s americkým přízvukem. A jednoho dne se při této činnosti sama tajně natočila a výsledné video umístila na YouTube. Získala docela dost lajků a komentářů, já ji ale varovala, aby kanál nesdílela s Charlesem. Jako majitel bezpečnostní firmy pro sydneyskou smetánku by nejspíš nebyl nadšený, kdyby zjistil, že jeho dcera ukazuje celému světu náš dvorek a dům. Kiki ovšem pokračovala, a když dosáhla tisícovky sledujících, pozbyla jsem pro tohoto jejího koníčka veškerého nadšení i já. Dokonce mě to začalo děsit. Nikdy nevíte, kdo se dívá. A tak jsem dceři řekla, aby toho nechala.

˜

Kiki a Coop jsou ve škole a já jsem doma s Georgiou. Hospodyně mi připomíná důvěrně známý kus starého nábytku, který už dokonale zapadl do života rodiny. Občas ji slyším, jak si brouká na chodbě nebo v patře a z pokoje vedle mé pracovny. Zní tak spokojeně, když uklízí, urovnává věci, vysává prach nebo vaří. Mám ji ráda, i když bych byla radši, kdybychom ji nepotřebovali.

To kvůli ní se cítím jako matka méněcenná. To kvůli ní mám pocit, jako by moje děti měly být její, jako by můj manžel měl být její. Jako bych do celé té hry, která se tu hraje, nějak nepatřila.

˜

Odvezla jsem děti do školy a teď sedím ve své pracovně a popíjím zelené smoothie, když najednou uslyším před naším domem houkat sirény. Brzy se už mám setkat s Ariellou, zoufale s ní potřebuji mluvit. Georgia ji podle všeho ráno slyšela přes zeď plakat a vzkaz, který Ariella Georgie předala, naznačuje, že jde o něco vážného, o něco, na co jsme čekaly, po čem jsme pátraly. Nějak je do toho zapletená i Tracy, moje kamarádka, která pracuje kousek ode mě. Nemůžu se soustředit na monitor počítače.

Vím všechno. Tracy mi to řekla. Sejdeme se v deset u plotu. A x

Když jsem si ten vzkaz přečetla, všechno se ve mně sevřelo. Co vlastně Tracy Arielle řekla? Už týden jsem svou kamarádku neviděla. Snažila jsem se jí dovolat, ale nebrala telefon ani mi nezavolala zpátky. Je jasné, že se mi vyhýbá. Zajímá mě, co tu noc viděla. Co se jí stalo? Je to moje chyba, že jsem ji tam brala s sebou, že jsem ji tam odvlekla, když jí to bylo tak nepříjemné. A teď se mnou nemluví. Místo toho mě obešla a předala zprávu přímo Arielle. Obrazovka počítače jako by se mi před očima rozmazala. Nedokážu se soustředit, dokud to nezjistím. Za mandlemi mi uvíznul kousek špenátu, překáží tam, a tak se ho snažím vykašlat do kapesníku. Nesnáším špenát a to, co ve smoothie dělá. Nikdy se ho nepodaří dostatečně rozmixovat a nechutná mi. Piju to jen kvůli dítěti, abych vyrovnala hladinu železa.

Znovu se zadívám na obrazovku, snažím se soustředit, věnovat se práci. Čtu si mail od jednoho z klientů. Píše, že zítra odpoledne nebude mít čas a nedostaví se na schůzku. Zmeškal takhle ale už pět schůzek po sobě, takže si říkám, že je načase sezení s ním skončit úplně. Za klienty mohu považovat jenom takové lidi, kteří se chtějí sami věnovat své záchraně. Nejsem jejich matka a nikdy je nebudu nutit, aby za mnou dál chodili, takže mu píšu, že se musí rozmyslet, proč a jestli vůbec se chce léčit. Pořád ale větší část mého já čeká, až mi Tracy zavolá. A taky na desátou hodinu. Co Ariella ví? Co jí řekla Tracy?

Sirény. Znějí teď jaksi hlasitěji, a když jejich houkání přeroste v řev rozléhající se celým okolím, odstrčím se i s židlí od stolu. Autonehoda? Přepadení? Jsem typ, který vždycky předpokládá to nejhorší. A vzhledem k tomu, že bydlíme, kde bydlíme, tedy na jedné z nejluxusnějších sydneyských ulic, už mnohokrát mě napadlo, že je jenom otázka času, než někoho napadne se do některého z místních domů vloupat.

Georgia. Je na chodbě přede dveřmi a nese kbelík s dezinfekčními ubrousky, které mi naplní nos silným pachem citronu.

„Autonehoda, ne?“ zeptá se.

„Nejsem si jistá,“ řeknu a otvírám dveře do ložnice pro hosty. Okny je odtud dobře vidět na modrá a červená blikající světla odrážející se od laku čisťounkých BMW zaparkovaných na ulici. Slunce žhne teď naplno, jeho paprsky se odrážejí od vodního filtru, který po dešti všechno pokrývá, třpytí se a oslňují. I tak se mi podaří rozpoznat tři policejní auta. A dva policisty, kteří téměř běží, aby mohli zabušit na Arielliny dveře. Pak sirény utichnou, světla ale blikají dál. A já si uvědomím, že cítím v ústech krev, protože se silně koušu do jazyka.

„Co se děje, paní Dreyová?“ ozývá se z chodby Georgiin hlas.

„Vedle se něco stalo.“

Před třemi měsíci

Mateo vtrhl do našeho domu jako velká voda, aniž by, co by se za nehet vešlo, dbal na normy slušného chování. Jenom mi kývl na pozdrav, začal mi okamžitě tykat, pak se ale soustředil výhradně na Charlese. Byl jako chabě spoutaná energie, snažící se dostat z pout, která ji omezují. A tomu odpovídal i pronikavý pach jeho kolínské, o němž jsem věděla, že nepůjde vyvětrat celé dny a bude přebíjet všechno – vůni studeného vzduchu, pach česneku v jídlech připravovaných v kuchyni. Mateo nechával naplno projevit velikost své osobnosti, náš dům jako by náhle byl jeho.

Muži se začali plácat po ramenou, vytušili v sobě spřízněné duše, stačilo, aby si uvědomili, že mají společné známé, kterých přibývalo každým dalším okamžikem, kdy spolu mluvili. Ariella se na mě začala dívat, jako bychom ani nebyly sousedky, ale jedna rodina. Věřila bys tomu? Ze všech ulic v Sydney, ze všech sousedů, které tu máme, zná Charles právě toho tvého. Oba se stále hlasitě smáli té náhodě a vytahovali jako králíky z klobouku všechny ty, které znali jeden i druhý, jako by je spojovala neviditelná, ale současně jasně přítomná energie, ta přemíra testosteronu, která z nich vyzařovala a projevovala se v tom, jak si potřásali rukama, jak se plácali po ramenou, jak se hlasitě smáli… jak dělali všechno to, kvůli čemu Charlesem opovrhuji. Slyšela jsem Matea říkat: „Pojď pro mě pracovat. Slyšel jsem, že tvá společnost je jedna z nejlepších.“ Byl to rozkaz, ne nabídka, a bylo směšné sledovat Charlese, jak přikyvuje a opakuje ano, ano, ano, jako vrchní v luxusní restauraci, který se snaží předcházet si zjevně movitého hosta. Můj manžel byl bývalý voják, vlastnil firmu, která zajišťovala bezpečnost vysoce rizikových cílů, jako byli nejrůznější hodnostáři, byznysmeni z celého světa a podobné celebrity. To bylo ale vše, co jsem lidem říkala, když se mě na to zeptali…, protože jsem vlastně ani nic jiného nevěděla. Nikdy jsem se Charlese neptala na jeho práci, stejně jako se on nikdy neptal na tu mou. Když jste vdaná za muže, který se v minulosti živil zabíjením, těžko si o tom budete povídat s klienty, kteří jsou plní křehkých emocí a jež se snažíte naučit, jak se vypořádat s depresí.

Mateo a Charles byli jako rodní bratři, hlavně co se týče peněz, vztahu k nim a ega. Když se dívali na sebe, jako by se zhlíželi v zrcadle. K tomu, aby spolu dále hovořili a hovořili a hovořili, je vedla i snaha toho druhého „porazit“. Byli jako dva kluci, porovnávající si na školních záchodcích délku pindíků. A tak se předháněli v tom, jaké má kdo auto, práci, jakých dosáhl úspěchů a kdy a jak plánuje ovládnout svět… A Charles přitom celou dobu ignoroval mou přítomnost, ignoroval svou ženu. A vycítila jsem, že i Mateo je muž, který nemá ženy příliš v lásce.

A tak jsme se s Ariellou ponořily do vlastního důvěrného rozhovoru a nechaly jsme muže v hale. Vyšly jsme ven, do zahrady, a sledovaly, jak zapadající slunce zahaluje řeku do růžového oparu. Chladný večerní vzduch byl plný těžké vůně gardénií, slibující brzký příchod jara.

Na terase stál prostřený stůl, nad námi visela zářící pohádková světla. Dodavatelé jídla pobíhali sem a tam a přinášeli šampaňské a ústřice. Kiki a Cooper si někde v zahradě hráli na schovávanou a jejich pištění bylo jasně rozpoznatelné i přes hluk doléhající sem od lodí na řece a lidí, již si na protějším břehu vytáhli grily a usedli k večerním piknikům. Byli jsme teď výše než oni, takže jsme je dobře viděli, oni nás ale ne. Na to Charles samozřejmě neopomněl upozornit Ariellu a Matea, zatímco pobíhal kolem stolu a plnil sklenice šampaňským, až přetékalo přes okraj.

„Nejlepší adresa v Sydney,“ zářil.

Mateo cinkl skleničkou o Charlesovu a přikývl na souhlas. Bondi je prý plné turistů, hipíků s batohy, kteří nechtějí nic jiného než strávit noc šukáním na pláži. Nevadilo mu mluvit sprostě. Odhadovala jsem ho na ten typ chlapa, který před dětmi říká „píča“.

„Tohle je ta nejlepší čtvrť, Charlie.“ Rychle si Charlese překřtil na Charlieho, jako by mu dal jméno oblíbeného psíka, a já jím už začala pohrdat.

Odešly jsme s Ariellou od stolu a zamířily na konec zahrady, kde byl vzduch jakoby lehčí, méně dusivý. Zeptala jsem se na ni a Matea, jak dlouho už jsou manželé. Měla jsem z nich pocit naprostých protikladů. On byl ověšený zlatými řetězy, měl značkové oblečení a byl pečlivě oholený. Byl vším, co mi na partnerovi připadalo odpudivé. Odpověděla: „Prakticky od našich šestnácti. Zamilovali jsme se do sebe už na střední.“ Začalo mi to dávat smysl.

Vždycky jsem žárlila na tyhle typy lidí, kterým vydrželo podobné pouto, jež si vytvořili už v dětství. Takové, co vypadá nezničitelně. Ale má to i druhou stránku. Člověk si v takovém svazku zvykne na špatné chování partnera.

Nevěděla jsem náhle, o čem s Ariellou mluvit, a tak jsem začala nejběžnějším konverzačním gambitem. „Už to ani nevypadá, že je vlastně pořád ještě zima.“

Ariella si lokla šampaňského. „V zimě tu obvykle nebýváme.“

„Kam jezdíte?“

Náhle mezi námi proběhla Kiki, obličej měla rudý jako rajče a leskl se jí potem. Ariella jí přitom nepřítomně rozcuchala vlasy. „To je různé. Mateo má rodinu v Libanonu, tak tam občas jezdíme.“

Cooper byl dole na trávou porostlé části zahrady a úplně zapomněl na to, že chtěl honit sestru. Zrovna se nadšeně houpal na pneumatice zavěšené na silné větvi a žvatlal si něco pro sebe.

„Takže ty jsi kouč správného životního stylu,“ zasmála se najednou Ariella a nebyla to otázka. Řekla to úplně stejným způsobem, jakým by někdo jiný vyslovil: „Takže ty jsi zločinec.“ Jako by se mého povolání bála, ale zároveň ji fascinovalo. Znovu se napila a zadívala se na řeku. Sledovala jsem její pohled. Bílé jachty, připomínající napjatými plachtami papírové draky ve větru, proplouvaly kolem po řece s hladinou tak hladkou, že se v ní zrcadlil růžový západ slunce. Byl dokonalý zimní večer. Bezvětří. Celý den bylo slunečno. Lidé teď slavili další krásný volný večer grilováním jehněčích kotlet a kopáním do míče pod pepřovníky. Charles měl pravdu, pokud šlo o „kvalitu adresy“. Bydleli jsme skutečně na jednom z nejlepších míst v Austrálii.

„Nikdy jsem u žádného kouče správného životního stylu nebyla,“ zamračila se Ariella.

„Měla bys to někdy zkusit.“

„Vezmeš mě?“

Pokrčila jsem rameny. Řekla to tak, že jsem měla pocit, jako by chtěla, abych jí to nabídla. „Lidé za mnou obvykle chodí s problémy. Jsem někde mezi psychologem, kterého se každý bojí, a životním koučem. Ale řekla bych, že vy žádné problémy nemáte.“ Usrkla jsem si šampaňského, zašimralo mě na jazyku, Ariella mě pozorovala, její hnědé oči se už ale neusmívaly. Někde na druhé straně silnice se rozkřičelo dítě, jako by si ublížilo, a poničilo tak atmosféru klidu a míru.

„I když nemám problémy, mohla bych si s tebou promluvit?“ zeptala se zničehonic Ariella a nálada se změnila.

„Samozřejmě.“ Usmála jsem se a snažila se znovu nastolit ten klid a pohodu, které jsem ještě před chvílí cítila. Zdánlivě se to povedlo, protože Ariella neuspěchaně zamířila po kamenných schodech do dolní zahrady. Ještě nikdy se mi nestalo, aby mě známý, natož sousedka, požádal o profesní rozhovor. Nikdy bych s tím nesouhlasila. Představovalo to pro mě hranici, již bych normálně nepřekročila. Z etického a profesního hlediska jsem zkrátka nechtěla nést odpovědnost za odborné životní rady někomu blízkému. Takové věci se vždycky vymstí. Ale byla to ona – žena ze zahrady, sousedka s dokonalým životem. Chtěla jsem poznat její chyby, její problémy, její nejistoty.

Měla jsem pocit, že když je budu znát, přijdou mi ty mé méně děsivé.

Před třemi měsíci

Ženy ve skupině Matky a děti nemohly přijít na jméno známé, která opustila manžela kvůli jinému muži. Ty ve třídě Koučinku životního stylu zase kritizovaly jakousi svobodnou matku. Skupina Kamarádky soudila, že za všechno mohou matky, které sobecky opouštějí otce svých dětí. Osamělá matka a vůbec jakákoli osamělá žena je zjevně tím největším nebezpečím pro všechny sezdané lidi. To kvůli nim muži-manželé nesedají večer u společných rodinných večeří, což narušuje „šťastný“ počet lidí u stolu. A vůbec! Kdo by stál o to, aby se něčí bývalá manželka točila příliš blízko, ach, tak slabých ženáčů. To je zlatý zákon přátelských vztahů mezi ženami a matkami. A pokud se poblíž objeví žena, která byla vdaná ještě nedávno, řetězec úvah – podvědomých, ale o to jednoznačnějších – v hlavách těch, jež jsou stále „šťastně vdané“, se spustí hned vzápětí.

Jsem šťastná já? Jsme šťastní my? Tak jsme šťastní, nebo ne?

Souložíme sice jenom jednou za měsíc, ale to se považuje za „normální“, že ano? Kdo vůbec určí, co je „normální“? Noviny? Sex ve městě? Normální je to, co je pro nás správné. K narozeninám jsem mu ho vykouřila, a to je přece to, co se čeká, ne?

Vždyť máme děti. A jsme manželé. Všichni vědí, že když si dva řeknou „ano“, mají pak méně společného sexu.

On to ví taky, že jo? V poslední době se na mě už nedívá, jako že ho přitahuju. Vlastně se na mě dívá stejně jako na svoji matku, když sedíme v neděli u stolu nad pečení. Vidí mě už jenom jako někoho, kdo mu vaří večeři?

Ne, jsme přece šťastní. Nebo snad ne?

To jsou myšlenky, které ženskou dovedou k tomu, že začne podezírat, vymýšlet si a obviňovat.

Je to děvka.

Ne, já slyšela, že je opravdu prudérní.

A já ji zase slyšela vzdychat, když mluvila o jeho nejlepším kamarádovi.

To je jedno, stejně je to děvka.

Utekla od manžela kvůli jinému chlapovi, když byly jejímu synovi teprve dva. Ale on je bohatý, znáte to, staré peníze, a jeho matka ji příšerně nesnáší.

Takže je to zlatokopka.

Je to děvka, a ještě k tomu i zlatokopka a my ji musíme držet dál od našich chlapů.

Proč by s ní naši chlapi vůbec chtěli něco mít?

Ale ona je tak moc na chlapy! Příště vyjede po mém starém.

Pokud takovou ženskou, která uteče z manželského hnízda, potkají nějaké trable, nu což, je to karma. Měla zůstat s manželem, myslet na Anglii a nějak to vydržet. A pokud si taková žena najde někoho jiného, je to rozhoďnožka, která nemyslí na nic jiného než na to. A toho jejího „nového“ známí a příbuzní na večeři nikdy nepozvou, ať si bude „šťastný počet“ lidí u stolu narušen sebevíce.

Když jsem se s něčím takovým setkávala, snažila jsem se od toho držet co nejvíce stranou. Proto jsem také ve svém manželství vydržela. Proto v něm vydrží většina lidí.

Ne všechna manželství vznikají proto, že se lidé milují a touží být spolu. To naše bylo prakticky domluvené a vzniknout prostě muselo. Potřebovala jsem dítě, vlastně jsem jich potřebovala mít víc než jedno. Jediné, po čem jsem totiž v životě toužila, bylo naplnit domov dětmi, u kterých bych si byla jistá, že je budu vychovávat jinak, než jak jsem byla vychovávána já. Věřila jsem, že budu moci jejich prostřednictvím znovu prožít vlastní dětství, že si budu moci přisvojit jejich vzpomínky a zkušenosti jako své vlastní. Že se budu moci smát, když se budou smát ony, že budu s nimi moci sdílet radost z věcí, jako je vrkání holubů, rachot motorky, kola na traktoru nebo třpytky na baletní sukýnce. Že spolu budeme moci koukat na mraky, skládat si z papíru a číst knížky, dokud všichni společně neusneme. Že v nich znovu potkám své ztracené vnitřní dítě. Že ze sebe díky nim dostanu všechnu tu zašlou špínu za pomoci pěny do koupele a vodových barev. Charles byl pro mě jenom nástrojem, jak to získat. Potřebovala jsem ho, aby mi umožnil stvořit děti, a věděla jsem, že až budou na světě, už ho nebudu potřebovat.

Měla jsem v tom štěstí. Protože ani můj manžel mě vlastně na nic nepotřeboval. Chtěl působit dokonalým dojmem muže, který dosáhl štěstí, jenž měl manželku, kterou se mohl chlubit, dům, nad kterým se všichni rozplývali. A já jsem jeho potřebu společenského uznání naplňovala. To bylo všechno.

Charlese jsem vlastně nikdy neznala. Nevěděla jsem, jaké knihy mu změnily život, když vyrůstal, proč chtěl sloužit u speciálních jednotek, kdy poprvé měnil pneumatiky, jestli snil o cestování, kdy plánoval, že odejde do důchodu. Ne, to šlo mimo mě, věděla jsem ale, že má rád středně propečený steak, vždy s houbovou omáčkou, kávu se dvěma cukry, po ránu že si dává cigaretu a jak si skládá ponožky.

Sex potřebný k tomu, aby vznikly děti, byl rychlý, trapný a nepříjemný, a netrval nikdy déle než tři minuty. Bylo to pro mě zklamání, hlavně proto, že jsem si myslela, že Charles vypadá docela dobře bez trička. Ale hned o svatební noci jsem pochopila, že si sex s manželem nikdy neužiju. A že se to nikdy nezmění. Byl příliš prudérní, chtěl mít při milování zhasnuto, a hlavně aby přitom nebyl žádný hluk. Tak jsme počali Kiki.

Ale… i když se dva opravdu milují, mohou jeden druhého skutečně plně poznat? Věděla jsem, že Charles trpí posttraumatickou stresovou poruchou, a nikdy jsem nezjistila kvůli čemu. Bylo to postižení, ale nikdy by to nepřiznal. Věděla jsem, že je celkem seriózní, ale někdy se domů vracel až ve čtyři ráno, páchl pivem a těžkými parfémy. A že to byla jediná chvíle, kdy se uvolnil. Tušila jsem, že to bylo potom, co si někde zašukal, s nějakými děvkami.

Bylo mi to jedno.

Slyšela jsem ho pak vždycky, jak se směje sám sobě. Druhý den, když odezněla kocovina, byl zase vážný, jako by spolkl pravítko, a vyhýbal se setkání s námi.

A tehdy začal ten proces, kdy jsme se přestali znát, kdy jsme se jeden druhému začali vytrácet. Kdy jsme se začali vyhýbat očnímu kontaktu, kdy jsme se neohrabaně míjeli na trase okolo kuchyňského stolu, kdy jsme si najali služebnou Georgiu, aby naplnila ticho, jež mezi námi zavládlo, kdy jsme se potkávali mezi sprchou a postelí, to vše jakoby ve tmě, aniž bychom se viděli, i když jsme na sebe hleděli. Spánek se stal soubojem, předstíráním hlubokých nádechů a výdechů, takových, které se nedají přerušit, předstíráním toho, že se v noci jenom převalujeme, ale ve skutečnosti nejsme vzhůru, protože to byla nejsnazší cesta, jak se vyhnout konverzaci a intimitě. Měla jsem štěstí, když tu hru začal hrát dříve, než jsem to musela udělat já. Měla jsem štěstí, když se mi ji podařilo dobře rozehrát dříve, než se o to pokusil on.

Ale měla jsem děti a na ničem jiném nezáleželo. Děti pro mě byly balzámem, léčivým balzámem na bolavou duši.

Nyní

Ne, není to stejné, jako když krokem projíždíte kolem místa, kde došlo k děsivé autonehodě, a lačně se zrakem vpíjíte do mrtvých lidských těl, krvácejících spánků a řidiče, pološíleného hrůzou, zhrouceného nad volantem. Ne, není to totéž, jako když sledujete dvojici, hádající se v hospodě, a pak přihlížíte tomu, jak jednomu z nich po obličeji stéká vychrstnutá pinta piva. Je tu jen nutkání vrazit do dveří sousedního domu, protlačit se kolem policistů a najít Ariellu. Je to potřeba stejně silná jako si neustále nehty rozdírat zasychající a rozpraskaný stroupek. Musím to udělat, protože vím, že se mé sousedce, klientce a přítelkyni stalo něco hrozného. Tento trojjediný vztah nás spojuje jako pupeční šňůra důvěry. Vím všechno.

Myslela jsem si, že to vím.

Georgia přistupuje k oknu a cítím, jak jí z vlasů slabě voní bazalka. Krájí zrovna zeleninu na dokonalé kostičky, aby ji přidala do dušeného masa. Je spolehlivá jako stará ošoupaná deka, její neforemné tělo poskytuje jistotu a útěchu. Vždycky když z ní ucítím vůni kuchyně, je mi zase osm a vařím s babičkou, dělám jí kuchtíka. Teď zrovna se k ní chci přitisknout, protože přihlížím tomu, jak jedno po druhém se skřípěním brzd zastavují další neoznačená policejní auta, z nichž vystupují muži v oblecích se zaujatým a soustředěným výrazem. Bože, tohle nevypadá dobře.

„Rychle, Georgio, podej mi ten telefon,“ říkám a mávnu rukou směrem ke kanceláři.

Vybíhá z kuchyně, mumlá si přitom něco o loupeži nebo o zlodějích. Na okenním skle se sráží můj dech, vždy na okamžik zakryje výhled, pak vlhkost zase vyschne, okno se stane průzračné, aby se vzápětí zamžilo. Stále rychleji a rychleji, jak stále rychleji a rychleji dýchám. Na chodníku se shromažďují lidé, někteří tlačí kočárky, někteří přišli na to představení s kelímky s kávou. To ale není dopolední repríza dalšího dílu nekonečného seriálu! Všechno mě nutí k tomu, abych zevnitř zabušila na sklo a zakřičela na ně, ať jdou pryč. Ten rozpor mezi pohledem na zvědavce popíjející kávu nebo jen tak postávající s rukama v kapsách a mou sousedkou, jejíž dům je plný policistů, je rušivý, rozčilující.

Georgia se vrací s telefonem. „Tady to je, paní Dreyová.“

Prstem přejedu po displeji a místo kontaktů zvolím ikonu zpráv. Jsem zmatená, nedokážu se soustředit. Konečně se dostávám k číslům, z nichž mi zprávy došly, ale v hlavě mám prázdno. Je to, jako když zapomenu dát Coopovi s sebou do školy krabičku s jídlem. Je to, jako když si zapomenu obléknout kalhotky. Je směšné, jak mozek v takových vypjatých chvílích, kdy byste potřebovali, aby byl nejvýkonnější, aby rozhodl, zda máte bojovat, nebo utéct, nedokáže formulovat nejsprávnější logický postup. Tělem se mi rozlévá úzkost, končetiny se mění na rosol, asi by ale byly schopny dát se do pohybu a začít utíkat, utíkat, utíkat… Protože já vím všechno. Myslela jsem, že to vím.

Georgia na mě mrkne a ukáže na displej. „Zkontrolujte zprávy od ní, paní Dreyová.“

Georgiin mozek stále pracuje, jak má. Je to tím, že není vyděšená. Já jsem. Za patnáct minut jsme se měly s Ariellou sejít na zahradě. Konečně ví všechno, Tracy jí to řekla. Co jí řekla? To o Mateovi? O jeho podnikání? O tom, co se jí stalo tu noc, kdy zmizela z klubu? To, že nemám absolutně žádnou představu o tom, co bylo to „všechno“ – ať už je to pro mě dobré, nebo špatné –, mi svírá hrdlo.

Projíždím jména a stisknu číslo pevné linky do jejího a Mateova domu. Ariella. Vybavuji si, jak mi její jméno, když se mi představila, připomnělo mou oblíbenou pohádkovou postavu. Mořskou vílu Ariel. Je to tak jemné, ženské a božské jméno, dokonale se hodící k té dokonalé ženě odvedle.

Georgia už je zpátky u okna, nos tiskne ke sklu. Popisuje, co vidí, volí přitom dryáčnický způsob připomínající fotbalového komentátora.

Přijíždějí další policajti.

A teď sanitka.

Je tam spousta lidí, kteří na to čumí.

Telefon zvoní snad sto let, pak se ale ozve její hlas – lehký, veselý, zurčivý, znějící, jako by skutečně promluvila princezna – a řekne, že nejsou doma, že ona nebo Mateo zavolají zpátky, hned jak to půjde. Zavolám znovu, teď telefon někdo zvedne a já zadržím dech. „Haló.“ Je to nekompromisní a pevné, ne, tak se lidé v telefonu nehlásí, tohle je povinnost. Mužský hlas. Jako by mě z něčeho obviňoval, jako by mířil přímo na mě. Musí to být jeden z nich, nějaký policajt.

Zavěsím.

Před třemi měsíci

Než Ariella přišla na naše „sezení“, upravila jsem kuchyňský kout tak, aby působil co nejpřívětivěji. Naaranžovala jsem vanilkové svíčky ado nízké vázy dala bílé růže. Na stůl jsem postavila džbán studené vody sledem acitronem. Na podnos připravila čajovou konvici ačokoládové sušenky akostky cukru. Do kávy pak smetanu– normální, sójovou, mandlovou inízkotučnou, aby byl výběr. Rádio jsem nejdříve nechala hrát, když se ale ozvaly reklamy na ledničky za poloviční ceny, které zcela rozmetaly atmosféru klidu, oniž jsem usilovala, vypnula jsem ho. Místo něj jsem pustila náladovou hudbu. Ne ale jako zlevného bistra– takovou tu decentní, jakou pouštějí vnóbl vinárně. Na talíři jsem měla pár plátků banánového chleba namazaného máslem. Dveře na terasu jsem nechala otevřené, takže dovnitř pronikal říční vánek, který přinášel vzdálené hučení lodí.

Všechno muselo být tak dokonalé, aby to uklidnilo lidi– mé klienty–, kteří ke mně přicházeli se svými nedokonalostmi. Muselo tak působit celé mé studio správného životního stylu. Teplota musela být promyšleně nastavena, aby byla tak akorát. Na sedačce plyšové polštáře, ke kterým se klienti mohli tulit, jež mohli mačkat aobjímat. Měla jsem tam pro ně deky apantofle akapesníky– ne papírové anapuštěné eukalyptovou silicí, ale plátěné, vonící po aviváži, aby klientům připomínaly domov amatku, která právě přinesla čerstvě vyprané prádlo.

Když konečně Ariella zazvonila aGeorgia jí šla otevřít, deset vteřin jsem se zhluboka nadechovala, než jsem se uvolnila. Pořád jsem netušila, co mám očekávat. Avlastně jsem ani nevěděla, proč jsem tak nervózní. Asi jsem chtěla, aby sousedka uvěřila, že je umě všechno vpořádku. Přála jsem si, aby vto věřili všichni.

˜

Ariella prošla dveřmi, za ní kráčel vysoký, mohutně stavěný muž nacpaný do tmavého obleku ase slunečními brýlemi, které si ani na okamžik nesundal. Představila jsem se mu, on ale jenom přikývl, ona se nervózně zasmála ařekla: „Mateo si myslí, že potřebuju hlídače.“ Hlídač, ochranka, bodyguard– nikdy jsem nic takového nezažila. Po tomhle sdělení bylo těžké navázat normální rozhovor.

Nalila jsem čaj, vbublinkách na jeho hladině se vdesítkách adesítkách „zrcátek“ odrážel lustr nad našimi hlavami. Na ruce měla Ariella prsten, větší než já. Měla také mladistvější pleť, od pohledu vláčnější. Nehty měla pravé, zalité perleťovým lakem. Otočily jsme se ksobě.

„Děkuji,“ usmála se na mě.

Neměla jsem tušení, jak očekávala, že odpovím, tak jsem jenom přikývla ausrkla si mátového čaje. Čaj je dobrá věc, když nechcete, aby vám někdo viděl do tváře. Ujídelního stolu kousek od nás seděl její bodyguard alistoval si vtelefonu. Čekalo se, že mu také nabídnu čaj? Nikdy jsem se necítila trapněji. Ariella to zřejmě vycítila apokusila se přesměrovat pozornost nás obou kbanánovému chlebu. Zmínila se otom, jak je lehký anadýchaný. Aže by prý chtěla recept. Pohled se mi ale stále vracel kcizinci vmém domě.

„Posluž si.“ Postrčila jsem kní banánový chléb aona škubla rameny akousek si vzala. Ukousla si audělala „mmmm“. Její strážce nás poslouchal azahleděl se na nás ostražitým pohledem, pokud se to přes temná skla jeho brýlí se stejně temnými obroučkami dalo posoudit. Svou roli měl skvěle nastudovanou. Žádný úsměv. Mlčel. Připomínal oživlou zbraň. Trochu jsem se na vysoké barové židli zavrtěla. Jediní lidé, kteří podle mých představ potřebovali osobní strážce, byli příslušníci královských rodin, celebrity asuperboháči.

„Co vlastně dělá Mateo?“ Bylo mi trapně, když jsem si vzpomněla, jak ten večer, kdy unás byli, sním mluvil jenom Charles, ajá úplně přeslechla, když Mateo mluvil otom, co dělá.

Ariella si odkašlala, ale neznělo to, jako by si potřebovala pročistit krk. „Dělá všechno. Je majitel firmy.“

„Jaké firmy?“

Rychlý pohled přes rameno na bodyguarda, který náhle přestal listovat vmobilu. „Má nějaké noční kluby abary ve městě.“

„To je skvělé. Jaké?“

Téměř se zadusila banánovým chlebem, zúst jí vyskočil drobeček adopadl na stůl. Smetla ho aodmlčela se, než polkla, pak teprve začala mluvit. „Ty neznáš.“

Zasmála jsem se. „Aby ses nespletla. Svého času jsem se okolo nich trochu motala. Kde jsou?“

Odhrnula si ztváře neexistující pramen vlasů. „Na Kings Cross.“

„Aha.“

„Jsou to… ipánské kluby.“

Ta pomlka aspojka jasně naznačila, že významným tónem vyslovený výraz „pánský“ znamená striptýzový. Aže to slovo jednak nechtěla vyslovit, jednak že tenhle charakter mají všechny podniky jejího manžela. Dalo se ztoho, co ajak řekla, vyvodit imnohem více. Styděla se za to, současně ale chtěla, abych to věděla… aabych věděla ito, že se za to stydí. Pořádně jsem se napila, až jsem si čajem opařila jazyk. Šokovalo mě to, ale jenom proto, že jsem nic podobného nečekala. Ariella ani trochu nevypadala jako manželka majitele striptýzových klubů. Zajímalo mě, proč kolem sebe musí mít tolik příslušníků ochranky. Viděla jsem už řidiče, dva muže, kteří často jako by číhali na zahradě atelefonovali, adalšího muže ve foyeru jejich domu, kterého jsem zahlédla, když jsem ten první den zaklepala. Aco je zač tenhle? Prý její osobní hlídač. Je snad Mateo víc než jen majitel klubů? Říkala jsem si, že možná mají hodně peněz, ale nedokázala jsem si představit, že by striptýzový klub svému majiteli vydělával tolik, aby potřeboval ochranku. Bodyguard si odkašlal do dlaně, jíž si zakrýval ústa, aAriella na mě rychle zamrkala. Byl to signál? Ale jaký signál? Když ten muž zakašle, ona musí přestat mluvit?

„Aco ty?“ zeptala jsem se avzala si taky kousek banánového chleba. Srdce mi bilo oněco rychleji. „Co pořád děláš?“

Škubla ramenem apohlédla na talíř. „Vlastně nic. Chtěla bych mít dítě.“

„To je skvělé.“ Osvém těhotenství jsem jí do té chvíle neřekla. Byla jsem teprve vosmém týdnu asdítětem, které jsem vsobě nosila, se pojily záležitosti, jimž jsem zatím nebyla ochotná čelit.

Ariella sevřela rty do tenké čárky. Zvedla bradu,podívala se na mě jakoby přes nos apak si povzdechla. „Snažím se Matea přesvědčit, abychom se do toho pustili.“

„Tamhle těmi dveřmi adole vchodbě. Třetí dveře vlevo.“